Справа № 464/4814/21 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/811/565/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Назар Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року адвокат Панчук Ю.Г. від імені та в інтересах позивача звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 440 751, 25 грн, яка складається з: 422 176,94 грн основного боргу; 14 346,42 інфляційних нарахувань та 4 227,89 грн 3% річних, покликаючись на невиконання останнім взятих на себе зобов`язань.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позик у розмірі 7 128 євро та 6 350 доларів США, а також 3 % річних у розмірі 291,26 євро та 209,30 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 435,23 грн судового збору.

Заяву позивачки про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу повернуто їй без розгляду.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується оскаржуваним рішенням в частині стягнення 1538, 48 дол.США.

Вказує, що судом відхилено подані ним докази щодо сплати позивачеві 1538, 48 дол.США. Зазначенимй факт підтверджується довідкою АТ «Приватбанк» від 21.06.2022 року. Наведені докази свідчать про здійснення банківських транзакцій з картки відповідача на картку позивача з метою виконання зобов`язань на суму 1538, 48 дол.

Також зазначає, що заяву про збільшення позовних вимог було подано з порушенням строків визначених ЦПК України.

Просить рішення суду скасувати в частині стягнення з відповідача 1538, 48 дол.США.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

25 травня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Репецький В.В. подав клопотання про зупинення провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або до закінчення (припинення) воєнного стану.

До клопотання додано Довідку № 315/22 від 13 травня 2023 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 10.05.2023 року по теперішній час.

Колегія суддів приходить до висновку, що вказане клопотання не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зупинення провадження у справі це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, що перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Такі висновки зазначені у постанові Касаційного цивільного Суду Верховного Суду від 21.12.2022 року у справі №456/2541/19.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і на теперішній час його дію не припинено.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що військове формування створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Заявляючи клопотання про зупинення провадження у справі представник ОСОБА_1 адвокат Репецький В.В. покликається на те, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 від 13 травня 2023 року, що на його думку, є підставою для зупинення провадження у справі.

На підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, якщо сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.

Тобто, підставою для зупинення провадження у справі є перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав доказів на підтвердження проходження ним військової служби у військовій частині, що переведена на воєнний стан або залучена до проведення антитерористичної операції, на час звернення до суду із клопотанням про зупинення провадження, матеріали справи таких доказів не містять.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки позичальником кошти в добровільному порядку позивачці не повернуті, доводи позивачки щодо стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 7 128 євро та 6 350 доларів США є підставними та позов у тій частині підлягає задоволенню. В частині стягнення з відповідача 3% річних за прострочення зобов`язання за договорами позик по 29 листопада 2022 року включно суд дійшов висновку, що такі підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується апелянтом лише в частині стягнення з відповідача 1538, 48 дол.США., тому таке в силу вимог ст. 367 ЦПК України в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Встановлено, що між позивачкою (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладені наступні договори позики:

12 червня 2020 року відповідачем отримано кошти у розмірі 3 000 євро, які останній зобов`язувався повернути до 12 січня 2021 року та повернути дивіденди в розмірі половини прибутку, що підтверджується розпискою від 12 червня 2020 року;

04 липня 2020 року відповідачем отримано кошти у розмірі 4 128 євро, які останній зобов`язувався повернути до 05 серпня 2020 року та дивіденди в розмірі половини прибутку, що підтверджується розпискою від 04 липня 2020 року;

24 липня 2020 року відповідачем отримано кошти у розмірі 2 830 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 12 січня 2021 року та дивіденди в розмірі половини прибутку, що підтверджується розпискою від 24 липня 2020 року.

28 серпня 2020 року відповідачем надано кошти у розмірі 3 520 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 12 січня 2021 року та дивіденди в розмірі половини прибутку, що підтверджується розпискою від 28 серпня 2020 року.

Позивачкою умови укладеного договору виконано, що не оспорено відповідачем, проте останній взяті на себе зобов`язання не виконав та при настанні узгодженого сторонами терміну позику не повернув, а відтак має заборгованість у розмірі 7 128 євро та 6 350 доларів США.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

ОСОБА_1 не заперечує отримання грошових коштів у ОСОБА_2 , як і не заперечує що борг ним фактично не повернуто. Проте, ОСОБА_1 зазначає, що ним було повернуто ОСОБА_2 1538, 48 дол.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надав виписку з АТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана виписка не є належним доказом повернення позики, адже жодним чином безумовно не підтверджує повернення саме суми позики, а радше свідчить про особисті перекази коштів, не пов`язаних із взятими на себе зобов`язаннями за розписками. Так в коментарях до переказів ОСОБА_1 не вказувалось що ці перекази здійснюються на виконання договорів позики.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.