КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/2177/22 Головуючий у 1 інстанції: Шевченко Т.М.
провадження №22-ц/824/8745/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Кулікової Є.М.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем та ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , треті особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , треті особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

В підготовчому засіданні 05 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним. Просив прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, поновитистрок на його прийняття та об'єднати вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 в поновленні строку для подачі його зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , третя особа - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання малолітньої дитини - повернуто заявнику.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скаргу обґрунтовував тим, що суддя суду першої інстанції неповно з`ясувала обставини, що мають значення для справи, а саме: підстави для поновлення строку на подання зустрічної позовної заяви, про що свідчить сам зміст оскаржуваної ухвали, оскільки в ній вона не надала оцінки жодному з доводів позивача, як підстави для поновлення строку.

Також вказує, що в оскаржувані ухвалі суддя не надала оцінку тому, чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалася необхідність поновлення строків для подання зустрічної позовної заяви, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення питання про поновлення строку, та докази на їх підтвердження.

Вважає, що в порушення вказаних норм, оскаржувана ухвала була постановлена без всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, і є такою, що суперечить завданням цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , поданій адвокатом Якименком М.М. посилаючись на порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції позбавив ОСОБА_1 права захисту від такої вимоги - як то подання відзиву на нову, заявлену позивачем вимогу, та права подання зустрічного позову, адже первісний відзив щодо позову про відібрання дитини не містить заперечення щодо нової вимоги.

Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів в інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків - уникнення постановлення суперечливих судових рішень.

Вказує, що відмова у поновленні строків та прийнятті зустрічного позову є проявом надмірного формалізму, але ж саме спільний розгляд позовів батька і матері про визначення місця проживання дитини призведе до ефективного захисту прав в найкращих інтересах дитини.

Доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд, не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Зазначає, що зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосудця повинен бути не лише фактичним але і реальним. Отже, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Європейський суд з прав людини також зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBOBEHEER B.V. v. THENETHERLANDS, №14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Поновлення строку та прийняття зустрічної позовної заяви не порушить принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»), оскільки у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року було зауважено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, що передбачає повагу до принципу res judicata - остаточності рішень суду. В той же час, оскаржувана ухвала винесена у справі, в якій ще не постановлене судове рішення, і справа розглядається на стадії підготовчого засідання.

І тому, з урахуванням засад цивільного судочинства, в тому числі змагальності сторін, є доцільним поновлення строку, оскільки він пропущений з поважних причин і спільний розгляд позовів батька та матері про визначення місця проживання дитини.

Окремою підставою, чому зустрічний позов про визначення місця проживання не був поданий раніше під час розгляду справи №752/2177/22 Голосіївським районним судом міста Києва є те, що така вимога вже розглядалась іншим судом. А це, як відомо, унеможливлювало на той час подання такого самого позову з тих самих підстав до того ж самого відповідача до Голосіївського районного суду міста Києва відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Так, Святошинським районним судом м. Києва слухалась справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та передавання дитини. Остаточне рішення у цій справі було ухвалене Верховним Судом 28.04.2022 року, що також унеможливлювало на той час заявлення зустрічної вимоги при визначення місця проживання дитини.

Так само від липня 2021 року у Голосіївському районному суді міста Києва слухалась справа №759/14677/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Бердянського виконавчого комітету Запорізької області про визначення місця проживання дитини. У цій справі ОСОБА_1 також заявив зустрічний позов про визначення місця проживання дитини. Справа переглядалась в апеляційному і касаційному порядку, що також унеможливлювало повторне заявлення вимоги про визначення місця проживання дитини як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 у травні 2022 року. Остаточне рішення у цій справі було ухвалене Верховним Судом 23.11.2022 року.

Вказує, що описана ситуація та правова невизначеність призвели до того, що ОСОБА_1 не подав зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з батьком до Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/2177/22 у 15-денний строк з моменту ознайомлення з ухвалою про відкриття провадження, як того формально вимагає стаття 193 Цивільного процесуального кодексу України, але причини пропуску такого строку об`єктивно не залежали від волі ОСОБА_1 , адже зустрічний позов був поданий у підготовчому судовому засіданні і доцільним є спільний розгляд в одному провадженні позовів батьків щодо визначення місця проживання дитини, так як це сприятиме ефективному захисту прав та повному і всебічному з`ясуванню всіх обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої адвокатом Якименком М.М. на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року, ОСОБА_2 просить залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також просить визнати зловживання процесуальними правами, що не відповідають завданням цивільного судочинства, учасником судового процесу представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Якименком М.М., постановити окрему ухвалу, в порядку вимог ст. 262 ЦПК України про стягнення в дохід державного бюджету, з урахуванням ст. 148 ЦПК України, з представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Якименка М.М.

Зазначає, що Відповідач ОСОБА_1 своїм правом на подання до суду позову про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 з батьком - відповідач ОСОБА_1 вже скористався, а судове рішення, постановлене за результатом розгляду такого позову набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та не може бути поставлено під сумнів.

Крім того, вважає, що клопотанням про поновлення пропущеного строку, ОСОБА_1 не обгрунтував поважність причин його пропуску.

Згідно з ч.3 ст.194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи. У відповідності до вимог ст.353 ЦПК України ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на неї включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Таким чином, існування судового рішення - постанови Верховного Суду від 28.04.2022 у справі №759/17341/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 набрало законної сили.

Прийняття вказаного зустрічного позову, відкриті провадження за даною зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 та ухвалення відповідного рішення у даній справі за позовом ОСОБА_2 в подальшому могло порушити принцип правової визначеності, оскільки щодо одних і тих самих позовних вимог, з тим саме предметом спору, могли бути ухвалені протилежні судові рішення.

За своєю сутністю подання зустрічної позовної заяви (повторно) про визначення місця проживанння дитини з батьком ОСОБА_1 та подальше оскарження ухвали суду першої інстанції до Київського апеляційного суду спрямоване виключно на спробу легітимізації фактичного викрадення дитини у матері та порушення ОСОБА_1 вже визначеного судами способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, порушення обов`язку щодо повернення дитини матері після закінчення днів та часів батька, визначених судовими рішеннями у справі №759/1382/19 та порушення Постанови Верховного Суду у справі № 759/17341/20 про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини з ним.

Вважає процесуальну поведінку відповідача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Якименка М.М., що виражається в поданні повторної зустрічної позовної заяви з тими саме вимогами та обгрунтуваннями, оцінку яким вже надано Київським апеляційним судом в постанові від 03.03.2023 року, повторно, як самим відповідачем так і його представником (дві апеляції від двох осіб зі сторони відповідача на одне судове рішення) - такими, що має ознаки зловживання процесуальними правами та створює протиправні перешкоди у здійсненні судочинства.

Разом, з тим, постанову Київського апеляційного суду від 03.03.2023 року вказаним представником оскаржено до Касаційного цивільного суду одночасно з поданням вказаної апеляції з метою передачі матеріалів судової справи з суду першої інстанції та затягування розгляду справи по суті.

Адже неодноразово судом першої інстанції знімаються з розгляду судові засідання у справі №752/2177/22 у зв`язку з передачею матеріалів справи до Київського апеляційного суду, а підготовче засідання не закривалося протягом 1 року та 5 місяців.

З огляду на викладені норми чинного законодавства, вважає, що подана представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Якименком М.М. повторно апеляційна скарга на оскаржувану ухвалу має ознаки зловживання процесуальними правами.

Крім того, вважає, що подання відповідачем ОСОБА_1 вказаної апеляційної скарги до Київського апеляційного суду направлено виключно на перешкоджання здійснення судочинства судом першої інстанції у вказаній справі, з метою затягування розгляду справи по суті, шляхом маніпуляції з рухом матеріалів цивільної справи, а саме витребування апеляційним судом справи з суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно зі ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь головуючого, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в поновленні строку та повертаючи заяву позивачеві, суд першої інстанції не вбачав підстав для поновлення строку для прийняття зустрічного позову, оскільки поновлення процесуального строку з підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності та у відповідності ч.3 ст.194 ЦПК України повернув зустрічну позовну заяву, як подану з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 ЦПК України.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, входячи з наступного.

Судом встановлено, що у лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з позовом про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Встановлено, що в підготовчому судовому засіданні 05 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним. Просив прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, поновитистрок на його прийняття та об'єднати вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ст.194 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу.

До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Згідно зі ст.195 ЦПК України положення статей 193 і 194 цього кодексу застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору у справі, у якій відкрито провадження.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки до позову третьої особи з самостійними вимогами застосовуються положення ч.3 ст.194 ЦПК України, то така заява підлягала поверненню заявникові, а її копія долучалася до матеріалів справи.

Проте, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції позбавив ОСОБА_1 права захисту від такої вимоги - як то подання відзиву на нову, заявлену позивачем вимогу, та права подання зустрічного позову, адже первісний відзив щодо позову про відібрання дитини не містить заперечення щодо нової вимоги.

Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів в інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків - уникнення постановлення суперечливих судових рішень.

Відмова у поновленні строків та прийнятті зустрічного позову є проявом надмірного формалізму, але ж саме спільний розгляд позовів батька і матері про визначення місця проживання дитини призведе до ефективного захисту прав в найкращих інтересах дитини.

Доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд, не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Саме зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним. Отже, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Європейський суд з прав людини також зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBOBEHEER B.V. v. THENETHERLANDS, №14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Поновлення строку та прийняття зустрічної позовної заяви не порушить принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»), оскільки у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року було зауважено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, що передбачає повагу до принципу res judicata - остаточності рішень суду. В той же час, оскаржувана ухвала винесена у справі, в якій ще не постановлене судове рішення, і справа розглядається на стадії підготовчого засідання.

Зустрічний позов про визначення місця проживання не був поданий раніше під час розгляду справи №752/2177/22 Голосіївським районним судом міста Києва із-за того, що така вимога вже розглядалась іншим судом. А це, унеможливлювало на той час подання такого самого позову з тих самих підстав до того ж самого відповідача до Голосіївського районного суду міста Києва відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Так, Святошинським районним судом м. Києва слухалась справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та передавання дитини. Остаточне рішення у цій справі було ухвалене Верховним Судом 28.04.2022 року, що також унеможливлювало на той час заявлення зустрічної вимоги при визначення місця проживання дитини.

Так само від липня 2021 року у Голосіївському районному суді міста Києва слухалась справа №759/14677/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Бердянського виконавчого комітету Запорізької області про визначення місця проживання дитини. У цій справі ОСОБА_1 також заявив зустрічний позов про визначення місця проживання дитини. Справа переглядалась в апеляційному і касаційному порядку, що також унеможливлювало повторне заявлення вимоги про визначення місця проживання дитини як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 у травні 2022 року. Остаточне рішення у цій справі було ухвалене Верховним Судом 23.11.2022 року.

За твердженнями апелянта ОСОБА_1 , описана ситуація та правова невизначеність призвели до того, що він не подав зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з батьком до Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/2177/22 у 15-денний строк з моменту ознайомлення з ухвалою про відкриття провадження, як того формально вимагає стаття 193 Цивільного процесуального кодексу України, але причини пропуску такого строку об`єктивно не залежали від його волі, адже зустрічний позов був поданий у підготовчому судовому засіданні і доцільним є спільний розгляд в одному провадженні позовів батьків щодо визначення місця проживання дитини, так як це сприятиме ефективному захисту прав та повному і всебічному з`ясуванню всіх обставин справи.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу щодо зловживання процесуальними правами, що не відповідають завданням цивільного судочинства, учасником судового процесу представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Якименком М.М., суд апеляційної інстанції відхиляє, виходячи з такого.

Відповідно до ч. ч. 1, 5-7 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції при вирішенні спору не виявлено зловживання процесуальними правами, що не відповідають завданням цивільного судочинства, учасником судового процесу представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Якименком М.М., а тому підстави для постановлення окремої ухвали відсутні.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про повернення заяви позивачеві, а доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст.379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційних скарг та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , поданою адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем та ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: