Постанова

Іменем України

12 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 161/8104/21-ц

провадження № 61-12780 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,

Лідовця Р. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

представник відповідача - ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду

від 15 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І. та касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у тому самому складі,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 листопада 2006 року по 28 грудня

2009 року вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі,

від якого у них народилася дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 зазначала, що після розірвання шлюбу і до 2015 року вона з відповідачем продовжили проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, виховували разом спільну дитину, вели спільне господарство та мали взаємні права та обов`язки, які характерні для подружжя.

16 лютого 2012 року вони з ОСОБА_2 придбали у спільну сумісну власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , зареєструвались за вказаною адресою. Іншу 1/2 частину цієї квартири набула

її матір - ОСОБА_5 .

Оскільки відповідач не бажає добровільно поділити вищезазначене нерухоме майно, набути ними за час спільного проживання, вона вимушена звернутись із позовом до суду.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з січня

2010 року по жовтень 2015 року, визнати спільною сумісною власністю майно, набуте за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме

1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , поділити між ними 1/2 частину квартири та визнати за кожним з них право власності на 1/4 частину вказаної квартири.

Короткий рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2022 року у складі судді Кирилюк В. Ф. позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання з січня 2010 року по жовтень 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/4 частки квартири за адресою:

АДРЕСА_2 , за кожним з них.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, врахувавши, факт проживання та реєстрацію позивача та відповідача у одній квартирі, показання свідків, які вказали, що сторони фактично проживали однією сім`єю,

неперебування сторін у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі, спільні фотографії, зроблені у період з 2011 по 2013 року, дійшов висновку, що після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом, мали взаємні права та обов`язки, які притаманні подружжю, а тому вказані обставини дають достатні підстави вважати, що в період з січня 2010 року по жовтень 2015 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу між ними виходячи з рівності часток, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, яка встановлена статтею 60 СК України.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня

2022 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанцій виходив із того, що позивач

не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту

її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з 2010 року по 2015 рік. Зокрема, ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо. При цьому апеляційний суд зазначив, що проживання сторін носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання та не підтверджують наявність усталених відносин, які притаманні подружжю. Показання свідків не можуть бути покладені в основу рішення суду, оскільки вони не є достатньо обізнаними про характер відносин, що склались між сторонами, а такі свідчення наведені тільки зі слів позивача. Судом також взято до уваги те, що, починаючи з 2008 року відповідач постійно працював у м. Києві

і орендував жиле приміщення у Київській області. ОСОБА_1 на час придбання відповідачем 1/2 частки спірного нерухомого майна

не вважала, що вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, не укладала разом з ним відповідний договір і їй було відомо, що 1/2 частку цієї квартири набуває у власність її матір - ОСОБА_5 .

Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 17 січня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 862 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції, врахувавши заперечення ОСОБА_1 щодо стягнення з неї витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а також ураховуючи принцип справедливості, розумності, верховенства права, критерію реальності адвокатських витрат, встановив, що розмір професійної правничої допомоги, визначений клієнтом та адвокатом, є завищеним, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час, зменшив цей розмір з 24 700 грн до 8 862 грн. Сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги стягнуто з позивачки у повному обсязі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить додаткову постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, прийняти нову постанову, якою заяву про стягнення судових витрат задовольнити у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у вищевказаній справі.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2023 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, посилався на відсутність спільного постійного проживання, так як відповідач проживав і працював м. Києві,

а позивач проживала у м. Луцьку. Вважає, що тривале проживання чоловіка та жінки окремо у зв`язку з особливостями їх професійної діяльності не може свідчити про припинення фактичних шлюбних відносин та про їх відсутність.

На підтвердження своїх доводів щодо проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу нею надано належні та достатні докази. Суд апеляційної інстанції, відхиляючи надані докази, не врахував, що фотографії та показання свідків можуть бути належними доказами на підтвердження факту спільного проживання, оскільки проведення спільного відпочинку, святкування свят є невід`ємною частиною сімейного життя, а перебування разом в колі родини - наявність сімейних відносин. Спірна квартира була куплена 06 жовтня 2011 року, тобто у той період, коли відповідач працював у м. Києві, однак, квартиру було придбано у м. Луцьку і спільно з її мамою, що також підтверджує наявність родинних стосунків.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно частково відшкодовано ОСОБА_6 витрати, понесених на правову допомогу. На підтвердження зазначених витрат було надано суду платіжні документи та розрахунок витрат на правову допомогу. При цьому посилався на відповідну практику Верховного Суду, яким визначено порядок розрахунку судових витрат за надану правову допомогу.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У січні 2023 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначено, що постанова Волинського апеляційного суду від 15 листопада

2022 року є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

У березні 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в якому зазначено, що розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката

не відповідає обсягу наданих послуг на предмет їх співмірності і обґрунтованості, сума є завищеною, а документи щодо надання правової допомоги оформлені неналежним чином. Додаткова постанова Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі

з 03 листопада 2006 року до 17 грудня 2009 року, який було розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2009 року (справа № 2-2179/09) (том 1, а. с. 9, 10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилась дитина - ОСОБА_4 .

06 жовтня 2011 року ОСОБА_2 і мати ОСОБА_1 - ОСОБА_5 набули

у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 13).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 -

ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова та додаткова постанову суду апеляційної інстанції відповідають.

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої

статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року

№ 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають

у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу

є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення

у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. А інших доказів позивач не надала.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду:

від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження

№ 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16 (провадження № 61-42601св18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не надано належних й допустимих доказів, які безумовно підтверджували б факт її спільного проживання з ОСОБА_2 з січня 2010 року по жовтень 2015 року, як чоловік і жінка.

Отже, встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю спірного майна, оскільки позивачем

не доведено, що між нею та відповідачем були відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, реєстрацію за одною адресою, показання свідків та фотографії, на яких вона зображена разом з відповідачем і їх дитиною на відпочинку, а також на спільних святах, як підставу для встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, колегія суддів відхиляє, оскільки показання зазначених свідків були оцінені судом апеляційної інстанції відповідно до положень

статті 89 ЦПК України (оцінка доказів).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, реєстрації за однією адресою самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 18 грудня 2019 року

у справі 761/3325/17-ц (провадження № 61-40222св18) про те, що тривале проживання чоловіка та жінки окремо у зв`язку з особливостями їх професійної діяльності не може свідчити про припинення фактичних шлюбних відносин

та про їх відсутність, не є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, так як висновки у зазначеній справі та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин і доказування, є відмінними

у порівнянні зі справою, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично із доказової бази

з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності та взаємозв`язку.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 спростовуються вищенаведеним і не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

У силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції

не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, а доводи касаційної скарги по суті стосуються саме переоцінки доказів.

Щодо оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У статті 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

20 грудня 2012 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня

2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19),

від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, до клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу відповідачем надано ордер серії

АІ № 1285116 на надання правничої (правової) допомоги від 30 вересня

2022 року, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги

від 27 липня 2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н

від 27 липня 2021 року на суму 17 700 грн, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 23 вересня 2022 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 23 вересня 2022 року на суму 7 000 грн, розрахунок витрат на правову допомогу.

Позивач, звертаючись до суду із запереченням щодо стягнення витрат на правову допомогу (том 2, а. с. 17), обґрунтовувала тим, що розмір витрат на правову допомогу наданий ОСОБА_2 є необґрунтованим та неспівмірним заявленого розміру наданим послугам зі складністю справи, а документи щодо надання правової допомоги оформлені неналежним чином.

З огляду на наявність заперечень позивача проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що клопотання представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підлягає частковому задоволенню на суму 5 000 грн,

а не 24 700 грн, як просив ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується, що зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи,

з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 без задоволення, а постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 17 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець