Ухвала

Іменем України

04 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 761/18975/21

провадження № 61-3764ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УНН» про захист честі і гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та зобов`язання її спростувати,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УНН» (далі - ТОВ «УНН») про захист честі і гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною, у якому просила:

- спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «ІА «УНН» в мережі «Інтернет» на веб-сайті http://www.unn.com.ua за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4:

«ІНФОРМАЦІЯ_5»;

- зобов`язати ТОВ «ІА «УНН» спростувати зазначену поширену ним недостовірну як таку, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації інформації, шляхом опублікування в мережі «Інтернет» на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у розділі «Новини» під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6», резолютивної частини рішення суду, протягом 15 днів з дня набрання рішенням законної сили;

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:25 на веб-сайті «ІА «УНН» www.unn.com.ua, власником якого є ТОВ «ІА «УНН», була розміщена стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що доступна за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_7, в якій міститься інформація наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_8.

Цитата:

«ІНФОРМАЦІЯ_9».

«ІНФОРМАЦІЯ_10», - зазначила ОСОБА_5 ».

Позивач зазначала, що відомості, поширені відповідачем у вищенаведеній статті шляхом їх повідомлення невизначеному колу осіб, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_5», є недостовірними, оскільки вони не відповідають дійсності та порушують її немайнове право на недоторканність честі, гідності та ділової репутації.

На підставі вищевказаного просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня

2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що сам зміст оспорюваної інформації, є власною думкою ОСОБА_6 , її оціночним судженням з відповідною мірою власної критики щодо професійної компетентності позивача, однак з використанням певних мовних порівнянь відповідача. Наведені у позовних вимогах цитати не містять жодних фактичних даних, а є лише суб`єктивним аналізом, і в певній мірі оцінкою висловлювань ОСОБА_7

15 березня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 08 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду

від 13 лютого 2023 року у вказаній справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

За частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 757/45270/19-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 216/739/17,

від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 552/3749/15-ц та від 20 листопада 2019 року у справі

№ 539/3299/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги факт того, що відповідач повідомляв широкому колу осіб про причетність позивача до порушення вимог чинного законодавства України під час проходження конкурсу на державну службу та діяльності Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів і захисту споживачів та вчинення кримінальних порушень позивачем під час діяльності на посаді голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів і захисту споживачів. Саме тому відповідач порушив особисте немайнове право позивача на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації.

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до положень частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:25 на веб-сайті «Інформаційного агентства «УНН» www.unn.com.ua, власником якого є ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» (далі - Відповідач), була розміщена стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що доступна за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_11, в якій міститься інформація наступного змісту:

«ІНФОРМАЦІЯ_12" ОСОБА_4 .

За її словами, керівництво Держпродспоживслужби зараз нівелює функції ключового для держави відомства своєю непрофесійною діяльністю.

Цитата: «ІНФОРМАЦІЯ_13.

«ІНФОРМАЦІЯ_10», - зазначила ОСОБА_5 ».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною першою статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно зі статтею 277 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 05 вересня 2022 у справі № 527/1812/16-ц (провадження № 61-956св20).

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України

«Про інформацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ, зокрема, Лінгенс проти Австрії (заява

№ 9815/82, від 08 липня 1986 року), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно виходив із того, що сам зміст оспорюваної інформації, є власною думкою ОСОБА_6 , її оціночним судженням з відповідною мірою власної критики щодо професійної компетентності позивача, однак з використанням певних мовних порівнянь відповідача. Наведені у позовних вимогах цитати не містять жодних фактичних даних, а є лише суб`єктивним аналізом, і в певній мірі оцінкою висловлювань ОСОБА_7 .

Крім того, позивачем не доведено, що така інформація є твердженнями про факти, а не оціночними судженнями.

Також правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що

ОСОБА_1 є публічною особою, тому в контексті статті 10 Конвенції вона має бути готовою, що межа критики її особи та дій є більшою, ніж у непублічної особи.

Колегія суддів наголошує, що у даній категорії справ відповідач не повинен доводити правдивість оціночних суджень, думок чи переконань, які не можуть бути предметом судового захисту на підставі статті 277 ЦК України, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено

статтею 10 Конвенції.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі

№ 757/45270/19-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 216/739/17,

від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 552/3749/15-ц та від 20 листопада 2019 року у справі

№ 539/3299/15-ц.

Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі

№ 757/45270/19-ц (провадження № 61-10645св20), погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини, баланс прав на свободу слова, вираження поглядів та на повагу до гідності та честі, недоторканність ділової репутації, презумпцію невинуватості, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1, інформації щодо останнього, поширеної ОСОБА_2 у програмі «ІНФОРМАЦІЯ_14», що транслювалась ІНФОРМАЦІЯ_15 року у прямому ефірі ДП «ПТ «РАДА». Судами було правильно враховано, що висловлювання ОСОБА_1містять фактичні твердження про факти порушення позивачем Конституції України, вчинення ним протиправних дій з метою набуття нерухомого майна, вчинення дій, які містять ознаки складу злочину, відповідальність за які встановлена КК України. Однак повідомлені ОСОБА_1. відомості спростовуються наданими позивачем доказами, зокрема постановою про закриття кримінального провадження № 0000758 від 22 травня 2019 року, вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року у справі № 761/34909/18 (провадження № 1-кп/761/845/2018), залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року. Також судами мотивовано визнана недостовірною поширена ОСОБА_1 інформація щодо незаконності придбання будівлі у центрі міста Києва, яка спростовується судовими рішеннями у справі № 5011-61/7364-2012, що набрали законної сили.

Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 216/739/17 (провадження № 61-45463св18), скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_1 та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції вказав, що вся інформація, у спростуванні якої позивачам відмовлено, є оціночними судженнями автора, його суб`єктивною думкою, взагалі не проаналізував поширену інформацію на предмет розрізнення оціночних суджень від тверджень про факти. Зокрема, суди не вказали, чому поширена інформація про позивачів, а саме про те, що вони: «регулярно прогулюють сесії міської ради і засідання комісій..», «утримуються від голосування…», співпрацюють з організаціями та особами, які причетні до створення та діяльності проросійських терористичних утворень «Л/ДНР», «отримують фінансування з джерел, пов`язаних з РФ і причетних до ухилення від сплати податків та відмивання грошей», тощо, є оціночним судженням та чому їх неможливо перевірити як твердження про факти, оскільки містить конкретну інформацію про факти і про особу. Крім того, посилаючись на підтвердження висновків про те, що зазначена інформація є оціночним судженням, на положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи та вказуючи, що позивачі є політичними діячами, а тому межа допустимої критики щодо них є значно ширшою, суди взагалі не навели у своєму рішенні аналізу співставлення поширеної інформації з тим, чи є вона саме критикою з приводу того, як позивачі виконують свої функції, як політичні діячі, чи вона стосується інших фактів, зокрема, звинувачення їх у вчиненні злочинів. Апеляційний суд взагалі не звернув уваги на вказане та не дав оцінки жодній спірній інформації, спір по суті не вирішено, не встановлено, яка поширена інформація є твердженням про факти, а яка - оціночним судженням та чи є критикою діяльності публічної особи, чи звинуваченням її у тих чи інших діях.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 398/4136/15-ц (провадження № 61-38478св18) погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що зазначена відповідачами у листі та книзі інформація є такою, що порушує немайнові права позивача та принижує його честь, гідність і ділову репутацію, що підлягає судовому захисту відповідно до приписів чинного законодавства України.

Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2019 року у справі

№ 552/3749/15-ц (провадження № 61-35964св18) вказав, що під час нового розгляду справи, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, дослідивши в цій частині фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно виходив із недоведеності заявлених в цій частині позовних вимог. Вирішуючи спір в частині вимог про спростування недостовірної інформації, суди попередніх інстанцій у порушення вимог частини першої статті 417 ЦПК України не врахували висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ від 22 лютого 2017 року, залишили поза увагою підстави, з яких було скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції. Враховуючи зміст ухвали Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ від 22 лютого 2017 року, положення частини першої статті 417 ЦПК України, уточненні позивачем позовні вимоги в частині визнання недостовірною інформацію, поширеної відносно нього відповідачем на сесії міської ради, підлягають до часткового задоволення. Виходячи із змісту ухвали Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ від 22 лютого 2017 року, у якій суд касаційної інстанції погодився із висновком Апеляційного суду Полтавської області, викладеним у рішенні від 22 лютого 2016 року, щодо поширення відповідачем недостовірної інформації, яка підлягає скасуванню, колегія Верховного Суду вважає, що позовні вимоги в частині спростування поширеної інформації та стягнення моральної шкоди, яку було визначено скасованим рішенням апеляційного суду у розмірі

1 000 грн, підлягають до задоволення. Із урахуванням встановлених обставин справи, висновків, які зроблені у цій справі Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних кримінальних справ в ухвалі суду від 22 лютого 2017 року, як судом касаційної інстанції, зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі

№ 539/3299/15-ц (провадження № 61-23475св18), скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що суди не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не уточнили змісту позовних вимог ОСОБА_1, не встановили, чи мали місце фактичні обставини, зазначені відповідачем у листі, адресованому голові суду, де працює позивач, а саме, чи пропонував позивач відповідачеві оплатні послуги сексуального характеру. Разом з тим суди формально і в загальному вказали, що поширена відповідачем інформація є вираженням суб`єктивної думки та містить у собі винятково оціночні судження. Суди не звернули уваги, що наведена у листі відповідача інформація стосується певної фактичної поведінки позивача, наявність якої позивач заперечує. Водночас відповідач зміст своїх висловлювань у листі не розцінював як оціночні судження, а наполягав, що позивач дійсно пропонував йому певні оплатні послуги сексуального характеру. Про це відповідач стверджував й у відзиві на касаційну скаргу. Отже, підстав стверджувати, що викладені у листі відповідача факти щодо поведінки (дій) позивача є оціночними судженнями, немає.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Таким чином, посилання заявника на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 757/45270/19-ц, від 27 травня 2020 року у справі

№ 216/739/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц,

від 18 вересня 2019 року у справі № 552/3749/15-ц та від 20 листопада

2019 року у справі № 539/3299/15-ц не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги факт того, що відповідач повідомляв широкому колу осіб про причетність позивача до порушення вимог чинного законодавства України під час проходження конкурсу на державну службу та діяльності Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів і захисту споживачів та вчинення кримінальних порушень позивачем під час діяльності на посаді голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів і захисту споживачів. Саме тому відповідач порушив особисте немайнове право позивача на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 є публічною особою, тому в контексті статті 10 Конвенції вона має бути готовою, що межа критики її особи та дій є більшою, ніж у непублічної особи

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня

2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого

2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УНН» про захист честі і гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та зобов`язання її спростувати, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська