печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Ковалівській В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності ,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю В обгрунтування позову зазначає, що у квітні 2013 року за його особисті грошові кошти ним було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 280 000 доларів США , у серпні 2013 року за свої власні та зайняті грошові кошти він купив спірний автомобіль за 65 000 доларів США . Тобто, за його твердженням, всього він витратив на покупку квартири і автомобіля 345 000 доларів США. тому просить визнати їх особистою власністю. В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали, просили задовольнити. Проти зустрічного позову заперечували.

Представник відповідачки надав вдзив, пред`явив зустрічний позов, обґрунтовує позовні вимоги , що відповідно розписки про отримання нею 09 листопада 2012 року 385000 доларів США у ОСОБА_5 для подальшого придбання особисто для себе квартири та автомобіля, тому просить визнати їх особистою власністю. В судовому засіданні підтримав, просив задовольнити.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Цокол Л.І. від 16 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 відкрито провадження та ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального провадження.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року матеріали вказаної цивільної справи були прийняті до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого.

Судом встановлено , що з 15 жовтня 2010 року сторони перебували в шлюбі, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 578.

Рішенням Голосіївського районного суду м, Києва від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задоволено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_6 .

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 зареєстровано 16.09.2014р. квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 109,9 кв. м (а.с.11)

Згідно ксерокопії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 20.08.2013р. за ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль Volkswagen Touareg , легковий універсал, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , - АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 має право користуватись. (а.с.10)

Відповідно до частини першої статті 13 ЦГЖ України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 63 СК України, розвиваючи закріплений в Конституції України базовий принцип сімейних відносин - рівність прав подружжя, передбачає рівні права чоловіка та жінки на володіння і розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності. В разі, якщо подружжя не домовилось про інше. Таке законодавче застереження «якщо інше не встановлено домовленістю між ними», не можна вважати відступленням від принципу рівності сторін. Скоріш, це надає подружжю права на підставі взаємної згоди визначати порядок володіння, користування і розпорядження спільним майном.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

За приписами статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Тобто кожна річ, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сімейний кодекс України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу.

Таким чином, зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Таким чином, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 р. у справі №6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 р. у справі №372/504/17-ц).

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю - постанова ВС у справі 711/1550/18 від 02.06.2021 р.

Судом встановлено , що договори щодо придбання квартири були оформлені у лютому 2013 року, а саме: 27.02.2013 року договір №12-10/13 про участь у будівництві об ' єкту нерухомості (т. 1 а.с. 124),27.02.2013 року договір № 22418БВ купівлі-продажу цінних паперів, емітентом яких було ТОВ «БУДСПЕЦСЕРВІС» (т. 1 а.с. 132),28.02.2013 року договір № 3064 про відкриття рахунку у цінних паперах (т. 1 а.с. 141).

Копія квитанції № 14972925 від 12.03.2013 року (т. 1 а.с. 147).

Копія платіжного доручення № 14973888 від 12.03.2013 року (т. 1 а.с.148).

Копія виписки про операції з цінним паперами на рахунку у цінних паперах № НОМЕР_2 за період з 27.03.2013 по 27.03.2013 року (т. 1 а.с. 149).

Додатковий договір до Договору №12-10/13 укладено 9.10.2013р. (а.с.150) Копія додаткового договору до договору № 12-10/13 про участь у будівництві об`єкту нерухомості від 09.10.2013 року (т. 1 а.с. 1450 - 151).

Копія договору № 24947БВ купівлі-продажу цінних паперів від 09.10.2013 року (т. 1 а.с. 153 -159).

Копія договору від 15.10.2013 року № 1 про внесення змін до договору № 3064 про відкриття рахунку у цінних паперах від 28.02.2013 року (т. 1 а.с. 160-166).

Копія квитанції № 80341013 від 15.10.2013 року (т. 1 а.с. 167).

Копія платіжного доручення № 80341683 від 15.10.2013 року (т. 1 а.с.168).

Копія виписки про операції з цінним паперами за період з 25.10.2013 по25.10.2013 року (т. 1 а.с. 168-169).

Копія договору від 02.04.2014 року № 1 про внесення змін до договору № 3064 про відкриття рахунку у цінних паперах від 28.02.2013 року (т. 1 а.с.170-176)

Копія виписки про операції з цінним паперами за період з 02.04.2014 по 02.04.2014 року (т. 1 а.с. 177).

Копія акту про виконання зобов`язань за договором доручення від17.10.2014 року (т. 1 а.с. 178).

Оплата по цим договорам за покупку спірної квартири була здійсненна ОСОБА_4 12.03.2013 року згідно квитанції, а не у квітні 2013 року як вказав ОСОБА_1 .

Судом встановлено , що 12.03.2013 року за спірну квартиру ОСОБА_7 сплатила 2 432 767,76 грн., (т. 1 а.с. 147, 148), що згідно офіційного курсу НБУ на той день складало 304 362 долара США .

При цьому, докази надані ОСОБА_4 на обґрунтування її зустрічного позову не ставилися під сумнів ОСОБА_1 та не були спростовані .

Під час допиту у суді як свідка, ОСОБА_1 повідомив суду, що він продав автомобіль за 50 000 доларів США, які використав для придбання спірної квартири.

Однак згідно наданих суду документів, цей автомобіль був проданий ним тільки 09.04.2013 року (т. 1 а.с. 64), тобто через 28 днів після здійснення оплати ОСОБА_4 .

Покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_1 щодо передачі першим останньому грошових коштів у розмірі 150 000 доларів США не можуть бути належними доказами щодо отримання цих грошей ОСОБА_1 з підстав визначених вимогами ч. 2 ст. 78 ЦПК України та ч. З ст. 208, ст. 1047 ЦК України, а також положеннями п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в яких визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, і що отримання позики може бути підтверджено тільки розпискою або іншим документом та не може підтверджуватись свідченнями свідків, що повністю узгоджується із судовою практикою Верховного Суду, зокрема з його правовою позицією викладеної у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18).

Позивачем ні оригінал, ні копія розписки до суду не були подані А надане Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 22.10.2019р. про стягнення ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 не є належним доказом відповідно до ст.83 ч.8 ЦПК України.

Свідок ОСОБА_10 повідомила суду, що взагалі не бачила яку суму грошових коштів отримав ОСОБА_1 .

Судом встановлено , що момент подачі зустрічного позову Голосіївським районним судом м. Києва розглядалась цивільна справа № 752/5478/19 за/; позовом ОСОБА_5 про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 грошових коштів, у зв`язку з отриманням ОСОБА_4 09 листопада 2012 року у борг у ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 385000 доларів США, які вона не змогла повернути у визначений у її розписці строк .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/5478/19 встановлені обставини щодо отримання грошових коштів ОСОБА_4 у ОСОБА_5 для особисто для себе квартири, а також встановлено, що ця квартира не використовувалась в інтересах сім`ї ОСОБА_1 і ОСОБА_4 що стало підставою для стягнення Голосіївським районним судом м. Києва боргових грошових коштів на користь ОСОБА_5 тільки зі

ОСОБА_4 . На підставі постанови Київського апеляційного суду від 08.12.2022 року це рішення набрало законної сили. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 02.12.2021року у справі № 757/6030/20-ц, частково задоволено первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління та житлової експлуатації "НОВОСЕРВІС" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління та житлової експлуатації "НОВОСЕРВІС" третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору № 120-012/1 від 02.10.2014 року про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг .

З ОСОБА_4 стягнуто заборгованість як власника квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 при розгляді справи № 757/6030/20-ц не заперечував щодо права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, та не взяв на себе обов`язок оплати комунальних послуг згідно договору щодо обслуговування будинку та квартири.

Позивач ОСОБА_11 не зазначав, що спірна квартира використовувалась ним особисто, не надав належних та допустимих доказів придбання квартири за особисті кошти.

Відповідачка ОСОБА_4 стверджувала, що квартира не використовувалась в інтересах сім`ї,у квартирі не зроблений ремонт, здійснювала оплату квитанцій про комунальні послуги, прибудинкову територію.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання квартири особистою власністю підлягають задоволенню.

На стадії підготовчого провадження ОСОБА_1 було відомо про те, що спірний автомобіль проданий ОСОБА_4 . ОСОБА_12 та вже знаходиться у власності ОСОБА_13 , що вбачається з відповіді на адвокатський запит представника ОСОБА_1 адвоката Замковенка Р.М. (т. 1 а.с. 93, 96).

Однак позивач відповідно до ст.ст. 12, 13, 49, 51 ЦПК України не збільшив розмір своїх позовних вимог в частині, витребування цього автомобіля у ОСОБА_13 , а також не залучила як співвідповідачів чи третіх осіб у справі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що узгоджується з правовою позицією викладеною у п.п. 21-24 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Крім того ОСОБА_1 не ставив під сумнів відчуження спірного автомобіля.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

При оцінці обраного способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захисту підлягають не теоретичні або примарні права,а права практичні та ефективні. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відсутність порушеного права особи чи невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні вимог такої особи.

При таких обставинах суд приходить до висновку , що позовні вимоги про визнання автомобіля особистою власністю не підлягають задоволенню.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). В відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8827 грн.

Керуючись ст. 65-68 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 79, 81, 206, 263, 264 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 8827 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 АДРЕСА_3 ,

Відповідач ОСОБА_4 АДРЕСА_4 ,

Дата складання повного тексту рішення 11.04.2023р.

Суддя Остапчук Т.В.