ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» липня 2023 року

м. Харків

справа № 638/2019/21

провадження № 22ц/818/182/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Тичкової О. Ю.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», представник відповідача Гринишин Є. В.,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2022 року в складі судді Лях М.Ю.

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML 702/818/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 130 000,00 доларів США на строк до 03 квітня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 03 квітня 2008 року вона уклала з банком іпотечний договір № РML 702/818/2008.

Вказала, що у липні 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги, на підставі яких Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» отримало право вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 03 квітня 2008 року.

Зазначила, що 14 січня 2021 року їй стало відомо, що 16 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» укладено договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки.

Вказала, що зазначені договори про відступлення права вимоги мають бути визнані недійсними, адже ані Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ані Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» не видавались генеральні або індивідуальні ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою. Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» не могло набути права вимоги за валютним кредитним договором та договором іпотеки.

Просила визнати недійсними договір відступлення права вимоги від 16 грудня 2020 року за кредитним договором № ML702/818/2008 від 03 квітня 2008 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», та договір відступлення права вимоги від 16 грудня 2020 року за договором іпотеки № РML 702/818/2008 від 03 квітня 2008 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 16 грудня 2020 року за Кредитним договором № ML 702/818/2008 від 03 квітня 2008 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту»; визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 16 грудня 2020 року за Договором іпотеки № PML 702/818/2008 від 03 квітня 2008 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту».

Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що він має ліцензії на здійснення фінансових послуг з надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту, а також надання послуг з факторингу. Посилання позивачки на необхідність отримання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є помилковим, суперечить вимогам закону. Укладення оспорюваних договорів не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги, яке перейшло до нього, не є валютною операцією, що потребує наявності генеральної чи індивідуальної ліцензії. Оспорювані договори містять всі істотні умови, укладені у передбаченій законом формі, підписані повноважними особами та спрямовані на реальне настання наслідків. Позивачка зловживає процесуальними правами та перешкоджає виконанню кредитних зобов`язань позичальником за основним договором. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У справі № 640/19220/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 замінено стягувача у виконавчому провадженні на нього, тобто судом вже досліджено чинність укладених договорів про відступлення прав вимог та факторингу. Справа відноситься до юрисдикції господарського суду.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. При цьому акцентував увагу суду на тому, що укладення оспорюваних договорів не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу.

Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань щодо відкладення розгляду справи на час її розгляду в суді апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» генеральних/індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій не видавалися, отже Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором, тому оспорювані договори про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами є недійсними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (у подальшому Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») укладено кредитний договір № ML-702/818/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 130 000, 00 доларів США з кінцевим терміном повернення коштів 03 квітня 2023 року (а. с. 6-10).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та банком укладений договір іпотеки № PML- 702/818/2008, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. 03 квітня 2008 року за реєстровим номером 1122, предметом якого є належний ОСОБА_1 житловий будинок (а. . 11-13).

20 липня 2011 року між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким банк продав (переуступив) товариству права на кредитний портфель, а товариство прийняв такий кредитний портфель та зобов`язався сплатити на користь Банку винагороду (а. с. 14-20).

Також 20 липня 2011 року між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 5127. За цим договором банк передав та відступив товариству сукупність прав, належних йому за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звернення стягнення на заставлене майно (а. с. 21-22).

Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли права кредитора та іпотекодержателя за кредитним договором № ML- 702/818/2008 та договором іпотеки № PML 702/818/2008 від 03 квітня 2008 року.

16 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» укладено договір факторингу № 16-1/12/2020, предметом якого є право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № ML- 702/818/2008 від 03 квітня 2008 року (а. с. 97-102).

Також 16 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PML-702/818/2008, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. за № 761, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» отримав права іпотекодержателя за зазначеним іпотечним договором, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №240461249 від 14 січня 2021 року (а. с. 23, 103-104).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 24 січня 2019 року. Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 07 лютого 2019 року № 165 видано йому ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання послуг з факторингу; надання послуг з фінансового лізингу; надання гарантій та поручительств (а. с. 88-96).

З відповіді Національного банку України від 26 липня 2021 року вбачається, що Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» генеральних/індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій не видавалось (а. с. 130).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, з огляду на частину першу статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частину п`яту статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У частинах першій, другій статті 7 цього ж Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно із частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про валюту і валютні операції» у редакції на час укладення оспорюваних договорів передбачено, що небанківські фінансові установи на підставі ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій здійснюють такі валютні операції: 1) торгівля валютними цінностями в готівковій формі; 2) переказ коштів; 3) здійснення розрахунків у іноземній валюті на території України за договорами страхування життя; 4) факторинг (у частині здійснення розрахунків на території України в іноземній валюті між факторами та клієнтами за операціями з міжнародного факторингу щодо відступлення права грошової вимоги до боржника-нерезидента); 5) інші валютні операції, визначені Національним банком України.

У ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій зазначаються валютні операції, які дозволяється здійснювати небанківській фінансовій установі на підставі цієї ліцензії.

Небанківські фінансові установи здійснюють валютні операції, пов`язані з наданням фінансових послуг такими установами, без отримання ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій у випадках та порядку, встановлених Національним банком України.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» є юридичною особою. На момент укладення договору факторингу та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 16 грудня 2020 року мало статус фінансової установи за законодавством України. Товариство було внесено до Державного реєстру фінансових установ України, мало право здійснювати фінансову послугу у виді факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства (а. с. 90-96).

Відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові.

Вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку між відповідачами укладені договір факторингу та договір відступлення права вимоги, що не є валютними операціями.

Вказівка у кредитному договорі про надання кредитних коштів у іноземній валюті та набуття фактором права вимоги за таким кредитним договором не зобов`язує його отримувати ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, оскільки сам фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти.

Під час укладення зазначених договорів іноземна валюта не використовувалась як засіб платежу.

Отже, укладання вказаних договорів не потребувало наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц (провадження № 61-1177св19), від 04 листопада 2020 року у справі № 562/3925/18 (провадження № 61-10905св20), від 23 жовтня 2019 року у справі № 752/6159/16-ц (провадження № 61-21893св18), від 16 лютого 2022 року у справі № 200/12578/18 (провадження № 61-14728св21), від 26 квітня 2022 року у справі № 278/2355/16-ц (провадження № 61-3822св21), від 17 травня 2022 року у справі № 295/4574/21 (провадження № 61-2409св22), від 18 травня 2022 року у справі № 592/11042/20 (провадження № 61-3031св21), від 27 червня 2022 року у справі № 214/6989/18 (провадження № 61-601св21).

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що відповідач не мав відповідної ліценції.

Спірні договори є дійсними, оскільки укладені в належній формі, відповідно до вимог, визначених законодавством, особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та діяли відповідно до свого вільного волевиявлення, спрямованого на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами.

До того ж, як зазначено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Однак, позивачка не довела порушення її прав або охоронюваних законом інтересів укладенням відповідачами оспорюваних договорів, зокрема, що в результаті їх укладення та відступлення права вимоги змінився обсяг її майнових зобов`язань як іпотекодавця, чи це будь-яким іншим чином негативно вплинуло на її права.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніту» про те, що справа за позовом ОСОБА_1 має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

З огляду на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Наведена норма свідчить, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 545/1014/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 534/1898/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18, від 5 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц).

З огляду на вказане до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо правомірності заміни кредитора у основному зобов`язанні, стороною якого є фізична особа.

За таким договором відбулось відступлення права вимоги до боржника, який є фізичною особою та набувачем послуг за первинним договором, тобто за кредитним договором, який є основним зобов`язанням, право вимоги за яким відступлено.

Оскільки предметом спору у цій справі є визнання недійсними договору факторингу за кредитним договором, сторонами якого є юридична особа - кредитодавець і фізична особа - позичальник, та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором до нього, такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, незважаючи на те, що сторонами оспорюваних правочинів з відступлення права вимоги є юридичні особи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 317/2904/20, провадження № 61-14662св21.

Встановивши, що оспорювані договори відповідають вимогам закону та не порушують прав ОСОБА_1 як іпотекодавця, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання їх недійсними та задоволення її вимог.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, припустився порушення норм матеріального права, тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніту» задоволено, з ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2724,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» 2724,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 04 липня 2023 року.