ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________
Постанова

Іменем України

30 червня 2023 року

м. Харків

справа № 953/20499/21

провадження № 22-ц/818/800/23

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року у складі судді Зуб Г.А.,

У С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення коштів з відповідача на його користь 145383, 87 грн., з яких : 15693, 88 грн - 3 % річних від простроченої суми за період 22.07.2019 до 21.10.2021 в розмірі 232 289, 84 грн; 97123, 69 грн - проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування позикою; 32566, 30 грн інфляційні за період 22.07.2019 до 21.10.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що заочним рішенням Київським районним судом м. Харкова 01 липня 2014 року задоволено позов ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000.00 грн за попереднім договором від 19 грудня 2013 року, 14 142. 60 грн , отриманих згідно розписки віл 04 лютого 2014 року та 1 141,43 грн. судового збору, а всього 115 284,03 грн. Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області Ляхової Т.Б. від 18 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження на виконання вищезазначеного рішення суду. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року змінено в частині розміру суми стягнення та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 116 224,23 грн. Листом від 24 вересня 2018 року Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області повідомив його, що 10 листопада 2016 року ОСОБА_2 частково сплачено суму боргу у розмірі 3500,00 грн, отже, сума боргу складає 111 783,43 грн. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 78 958,01 грн., 3% річних у розмірі 7258,15 грн за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 року та інфляційні втрати у розмірі 27 017,95 грн, 3% річних у розмірі 6927,48 грн за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року, усього стягнуто 120 161, 59 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1201,62 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 22.07.2019 вказане рішення змінено в частині стягнутої суми та судового збору, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача суму в розмірі 119 327,32 грн та судовий збір у сумі 1178,49 грн. На виконання вказаної постанови суду виданий виконавчий лист, який пред`явлений для примусового виконання до Київського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області. Листом від 21.10.2021 Київський ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) повідомлено, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем з урахуванням сплачених раніше 3500 грн та суми, що стягнута постановою Харківського апеляційного суду від 22.07.2019 складає 232289,84 грн. З урахуванням того, що у відповідача перед позивачем досі існує не виконане грошове зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від суми боргу 232 289,84 грн в розмірі 15693,88 грн, інфляційні витрати в розмірі 32566,30 грн за період з 22.07.2019 по 21.10.2021 та проценти за користування позикою на підставі ч.1 ст. 1048 ЦК України у розмірі 97123,69 грн відповідно до наведених позивачем розрахунків в позовній заяві.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в загальному розмірі 48160 (сорок вісім тисяч сто шістдесят) гривень 89 коп, що складається з інфляційних витрат у розмірі 32566,30 грн та 3% річних у розмірі 15594,59 грн за період з 22.07.2019 по 21.10.2021 та судовий збір в розмірі 481 грн 61 коп. В решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 має невиконане грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , що встановлено рішеннями судів. Оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Вимоги позивача про стягнення на підставі ч.1 ст. 1048 ЦК України відсотків за користування позикою не підлягають задоволенню, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після звернення позивача до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати як прийняте порушення судом норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в супереч вимог процесуального закону відповідач не був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справ. Судом безпідставно залишено без задоволення клопотання представника відповідача адвоката Чуб С.В. про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді у зв`язку із вступом у справу Зазначене грубим порушенням вимог закону та позбавило відповідача прав на справедливий суд. Вважає безпідставним стягнення з відповідача штрафу, оскільки не має доказів, що договір був неукладений з вини відповідача. Висновок суду про стягнення інфляційних витрат зроблений з порушенням норм матеріального права та всупереч існуючій судові практиці. Згідно з умовами укладеного між сторонами у справі попереднього договору від 19.12.2013 позивач передав відповідачу грошову суму в еквіваленті « долар США». Тому передбачена законом індексація в такому випадку не застосовується. Рішення суду належним чином не мотивовано.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 19 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. за №2380, згідно умов якого сторони прийняли на себе зобов`язання у майбутньому в строк до 31 грудня 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , (основний договір) у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором, продавцем якої є ОСОБА_2 , а покупцем ОСОБА_1

04 лютого 2014 року позивач передав ОСОБА_4 1200,00 доларів США в рахунок відчужуваної квартири, про що було ним власноручно написано розписку.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року по справі № 640/3701/14 ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100000,00 грн за попереднім договором від 19 грудня 2013 року та 15082.80 грн (що еквівалентно 1200,00 доларів США за розпискою від 04 лютого 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1141, 43 грн ( а.с. 12 13, 15)

Зазначене рішення суду не було виконане відповідачем в повному обсязі, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача на користь відповідача сум відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 22.07.2019 стягнуто з відповідача на користь позивача суму в розмірі 119 237,32 грн, що складається з року інфляційних втрат у розмірі 105 194,22 грн ( 78 958,01 грн за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 та 27 017,95 грн за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року) та 3% річних у розмірі 14043,10 грн ( 7186,29 грн за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 та 6856,81 грн за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1178,49 грн 9 а.с. 16 17, 18 24).

На виконання вищезазначених судових рішень видані виконавчі листи, які пред`явлений для примусового виконання до Київського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області.

За змістом листа Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) від 21.10.2021 загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем з урахуванням сплачених раніше 3500 грн складає 232 289,84 грн.

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, застосував до них норми матеріального права що їх регулюють та врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 та Верховним Судом не встановлено підстав для відступлення від неї.

Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Судова колегія погоджується з висновком суду про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу, оскільки позивач довів наявність у відповідача перед ним невиконаного грошового зобов`язання.

Судова колегія відхиляє доводи апелянта про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат на суму боргу за розпискою від 04 лютого 2014 року,оскільки судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти саме у національній валюті гривні, і така сума в подальшому внаслідок несвоєчасного виконання ним рішення суду знецінювалась через інфляційні процеси з моменту визначення суми, що підлягає стягненню, у гривні

Отже, оскільки відповідальність за статтею 625 ЦК України настає за невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів у національній валюті, до такої суми заборгованості застосовується індекс інфляції.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18); від 19 грудня 2018 року (справа № 372/3542/16-ц, провадження № 61-28566св18); від 10 січня 2019 року (справа № 718/2081/17, провадження № 61-11113св18).

За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про не належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, оскільки матеріали справи містять повернуті на адресу суду поштові відправлення які надсилались ОСОБА_4 з відміткою причини невручення адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 41, 46). Зазначене свідчить про виконання судм вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК.

Не є слушними і доводи апелянта щодо порушення судом права відповідача на ознайомлення з матеріалами справи, яку подано представником ОСОБА_4 адвокатом Чубом С.В.18.01.202.

Відповідно до рукописного запису на самій заяві, вона була отримана секретарем судового засідання в канцелярії суду 19.01.2023 , тобто вже після розгляду справи, який відбувся 18 січня 2023 року, крім цього на аркуші справи 35 міститься заява представника відповідача адвоката Журавля Д.М. від 07.02.2022 про ознайомлення з матеріалами справи, з відміткою про ознайомлення від 09.02.2022 р (а.с. 59).

Відповідно до ч.2 ст.367 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення тільки , якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення штрафу позивачем у разі не укладення основного договору не стосуються предмету спору у дійсній справи, а тому до уваги не приймаються.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 червня 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина