КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1233/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 квітня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Державного агентства України з питань кіно на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у складі судді Хайнацького Є.С. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства України з питань кіно про стягнення заборгованості з виплати стипендії та нарахувань за прострочення виконання грошового зобов`язання,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по виплаті стипендії в розмірі 678685 грн., інфляційні нарахування в розмірі 79707,82 грн., 3 % річних в розмірі 36878,91 грн., покласти на відповідача судові витрати, постановити в резолютивній частині рішення про нарахування та стягнення на користь позивача 3 % річних з визначенням граничного строку їх нарахування до моменту виконання судового рішення в частині погашення основного боргу, вказаного в рішенні суду та у виконавчому документі.

Позов мотивував тим, що перебував в складі Ради з державної підтримки кінематографії з 06 березня 2019 року по 06 березня 2021 року на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 202-р від 06 березня 2019 року та № 227-р від 31 березня 2021 року. Відповідач мав сплачувати йому, як члену Ради, стипендію щомісяця за рахунок коштів загального фонду державного бюджету за програмою «Державна підтримка кінематографії» в розмірі 35 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (постанова Кабінету Міністрів України № 588 від 26 липня 2018 року). Позивач виконував покладені на нього обов`язки належним чином. За весь час перебування позивача в складі Ради, в 2019 році організовано і проведено 22 засідання Ради, ухвалено 399 рішень, у 2020 році організовано та проведено 20 засідань Ради, ухвалено 304 рішення, про що Держкіно прозвітувало на офіційних веб-сайтах. З початку діяльності Ради та до лютого 2020 році стипендія її членам не виплачувалася, в зв`язку з чим 18 листопада 2019 року члени Ради звернулися до Кабінету Міністрів України з колективним зверненням. 09 грудня 2019 року відповідач надав відповідь, зі змісту якої вбачається, що виплата стипендії буде здійснена після внесення Кабінетом Міністрів України відповідних змін до постанови № 339 від 18 квітня 2018 року та до річних кошторисних призначень. З лютого 2020 року позивачу протягом 11 місяців нараховано стипендію у розмірі 809270 грн. За січень-лютий 2021 року позивачу сплатили 127914,50 грн.

Відповідач досі не виплатив членам Ради стипендію за 9 місяців (з квітня по грудень) 2019 року та за січень 2020 року, в зв`язку з чим загальний розмір заборгованості перед позивачем становить 678685 грн. При цьому позивач протягом часу роботи Ради жодного разу не пропустив засідання Ради без поважних причин, тому не було підстав для невиплати йому стипендії.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 678685 грн. заборгованості з виплати стипендії, 79707,82 грн. інфляційних втрат та 36878,91 грн. - 3 % річних, витрати зі сплати судового боргу в розмірі 7952,73 грн., в решті позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 травня 2022 року справу № 757/37561/21-ц повернуто до Печерського районного суду м. Києва для ухвалення додаткового рішення.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року в задоволенні клопотання представника позивача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат відмовлено.

Відповідач Державне агентство України з питань кіно, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові та здійснити перерозподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив правові норми Закону України «Про державну підтримку кінематографії України» від 23 березня 2017 року та норми Порядку виплати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 2018 року № 588, проте повністю проігнорував правові норми бюджетного законодавства України, чинні в період спірних правовідносин з 26 квітня 2017 року по 06 лютого 2020 року, а саме п.п. «г» п. 10 ч. 1 ст. 87 Бюджетного Кодексу України в редакції з 26 квітня 2017 року та положення п. 4 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для державної підтримки кінематографії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 339 в редакції, чинній з 18 квітня 2018 року.

Вказував, що судом проігноровано факт, що Держкіно передусім наголошувало на відсутності правового регулювання виплат стипендій членам Ради в бюджетному законодавстві за період з 26 квітня 2017 року по 25 вересня 2019 року/06 лютого 2020 року, внаслідок якого у відповідача не було законної можливості без грубого та прямого порушення положень бюджетного законодавства виконати вимоги Закону України «Про державну підтримку кінематографії України» від 23 березня 2017 року та норми Порядку № 588.

Звертав увагу, що станом на дату призначення членів Ради (06 березня 2019 року) п.п. «г» п. 10 ч. 1 ст. 87 Бюджетного Кодексу України передбачались видатки з Державного бюджету України на культуру і мистецтво, а саме на створення та розповсюдження національних фільмів, а п. 4 Порядку № 339, в якому міститься вичерпний перелік напрямків використання бюджетних коштів, не передбачав виплату стипендій членам Ради.

Відтак, відповідно до бюджетного законодавства України для виплати стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії за рахунок коштів загального фонду державного бюджету за програмою «Державна підтримка кінематографії» необхідно було внести зміни з відповідним напрямком використання бюджетних коштів до нормативно-правових актів чинного на той момент бюджетного законодавства України. Згідно приписів п. 5 розділу VІІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про державну підтримку кінематографії» в Україні було доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим законом подати на розгляд Верховної Ради України проекти Законів України про внесення змін до Бюджетного та Податкового кодексів України з метою забезпечення практичної реалізації положень цього Закону.

Вказував, що лише після внесення змін до п.п. «г» п. 10 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України, які набрали чинності з 25 вересня 2019 року, та п. 4 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для державної підтримки кінематографії, які набрали чинності з 06 лютого 2020 року, стало можливим для Держкіно здійснювати виплату стипендії членам Ради, не порушуючи норми бюджетного законодавства України та відповідно до встановленого ним порядку видатків коштів Державного бюджету України.

Наголошував, що Держкіно не обґрунтовувало свої заперечення проти позову, як помилково вважав суд першої інстанції, відсутністю грошових коштів та бюджетного фінансування, а виключно наявністю суперечності та неузгодженості норм спеціального законодавства у сфері кінематографії з нормами бюджетного законодавства.

Посилався на положення ст. 617 ЦК України про звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання внаслідок випадку, відповідальність за який виходила за межі об`єктивних можливостей Держкіно, ст. 6, 19 Конституції України, ст. 4, 7, 116, 119 Бюджетного кодексу України, зазначив, що Держкіно з метою виконання зобов`язань перед позивачем щодо виплати йому стипендії не могло піти на пряме та грубе порушення норм бюджетного законодавства України для того, щоб виконати норми іншого законодавства у сфері кінематографії.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилався на те, що право на отримання стипендії та її розмір нормативно врегульовані до початку функціонування Ради, закон про Державний бюджет України та похідні від нього акти не превалюють над нормативно-правовими актами, що регулюють відносини між особою та державою в певній сфері суспільних відносин, встановлений Законом обов`язок не скасовується через відсутність детального механізму його виконання.

Зазначив, що даний спір не стосується бездіяльності і вини Держкіно, це питання було предметом розгляду в адміністративному суді (640/3710/20). Касаційний суд не побачив необхідності розгляду питання бездіяльності. За його роз`ясненнями, спір стосується лише стягнення заборгованості зі стипендії, що має вирішувалися в суді цивільної юрисдикції. Позивач доводить, що прострочення обов`язку відбулося після початку функціонування Ради і продовжується після прийняття додаткового Закону.

Вказував, що Держкіно мало правову можливість діяти поза бюджетним законом, хоча п. 4 Порядку використання коштів і не містив окремого підпункту «стипендія», проте виплати могли бути здійснені за рахунок призначень, зазначених в інших підпунктах.

Посилався на судову практику ЄСПЛ, правові висновки Конституційного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду про те, що в особи виникає певне право, а в держави - відповідне цьому праву фінансове зобов`язання не із закону про Державний бюджет України та похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правових актів, що регулюють відносини між особою та державою в певній сфері суспільних відносин.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 29 вересня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання про розподіл судових витрат, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають оплаті в разі задоволення позову в розмірі 79527,17 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що відмовляючи у розподілі витрат, суд визначив такі підстави: під час ухвалення рішення судом вирішено питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу та відмовлено в їх стягненні, оскільки на час ухвалення судом рішення позивач не надав до суду документального підтвердження витрат на правову допомогу; матеріали справи не містять підтвердження сплати позивачем коштів у рахунок витрат на правову допомогу згідно з умовами договору про надання правової допомоги та додатку № 2 до договору.

Вказував, що в позові (п. 54) і до закінчення судових дебатів заявлено повторно усне клопотання про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення доказів витрат на професійну правничу допомогу, і в рішенні, яким спір розглянуто по суті, зазначено, що питання стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу може бути розглянуто після надання позивачем протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу. Відтак, висновок суду, що питання судових витрат вирішено в рішенні від 16 листопада 2021 року, є передчасним та суперечить самому рішенню.

Вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачем виконані.

Зазначив, що в позові витрати на правничу допомогу в сумі 79527,17 грн. зазначені як ті, що позивач очікує понести. Суд першої інстанції не врахував, що розподілу підлягає навіть не оплачений гонорар, а також, що хоча сторони визначили витрати як «гонорар успіху», за умовами договору це виключно єдиний гонорар, про який сторони домовилися, і в такому випадку немає підстав керуватися критеріями, зазначеними в судовій практиці, які застосовні до додаткового гонорару, та який заявляється до компенсації понад домовлений основний гонорар. Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначеної у договорі в розмірі фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що не вимагає підтвердження витраченого часу. У відповідному розділі позову та в клопотанні наведено аргументи з приводу розумності розміру цих витрат. Представники позивача з 2020 року надають допомогу у спорі щодо виплати стипендії позивачу на умовах оплати після стягнення коштів за рішенням суду.

Наголошував, що відповідач не заперечував проти витрат позивача.

Від відповідача Державного агентства України з питань кіно надійшов відзив на апеляційну

скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вказував, що твердження апелянта про суперечність висновків суду в частині висновків про розподіл судових витрат у рішенні від 16 листопада 2021 року та в ухвалі від 29 вересня 2022 року не відповідає фактичним обставинам справи.

Зазначав, що суд першої інстанції проаналізував вимоги апелянта та правильно вирішив питання розподілу судових витрат, зафіксувавши, що апелянтом не було подано відповідних доказів на час ухвалення ним рішення 16 листопада 2021 року і що у нього протягом 5 днів є ще процесуальна можливість подати необхідні докази.

Звертав увагу, що апелянт до свого клопотання про розподіл судових витрат на правничу допомогу від 22 листопада 2021 року в якості доказів додав лише звіт про надання правової допомоги від 22 листопада 2021 року, але не подав суду передбачений умовами договору акт приймання-передачі, що підтверджує належне надання адвокатським об`єднанням правової допомоги позивачу.

Посилався на неправомірність вимоги апелянта відшкодувати йому за рахунок Держкіно витрати на правничу допомогу, надані в порядку адміністративного судочинства, що жодним чином не пов`язано з розглядом справи № 757/37561/21-ц в порядку цивільного судочинства. Крім того, в адміністративному судочинстві позивачу було відмовлено у відкритті провадження в справі.

Звертав увагу, що в клопотанні про розподіл судових витрат апелянт повторно просив суд стягнути з відповідача судовий збір, тоді як це питання було вирішено судом в рішенні.

Вказував, що суд першої інстанції не вирішував питання щодо зменшення суми судових витрат, отже твердження апелянта про самоіціативність суду в цьому питанні є неправдивим, неправильним та надуманим. Крім того, заперечуючи проти позову в цілому, відповідач одночасно заперечив і проти покладення на нього витрат апелянта на правничу допомогу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Державного агентства України з питань кіно та апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 , задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідають.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплати стипендії та нарахувань за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач не виплачував позивачу встановлену законодавством стипендію, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача заборгованості з виплати стипендії, на підтвердження розміру якої позивачем надано відповідний розрахунок, є обґрунтованими. При цьому суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача про відсутність у нього підстав для нарахування та виплати стипендії позивачу з огляду на відсутність напряму видатків з Державного бюджету України щодо виплати стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії та оскільки кошторисні призначення на її нарахування і виплату Державним бюджетом України не передбачались.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 06 березня 2019 року розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про утворення Ради з державної підтримки кінематографії та затвердження її складу» № 202-р від 06 березня 2019 року було утворено Раду з державної підтримки кінематографії в складі 8 осіб, до якої увійшов позивач ОСОБА_1 , який виконував повноваження члена Ради по 06 березня 2021 року.

На а. с. 16 т. 1 знаходиться копія колективної заяви, в тому числі від імені ОСОБА_1 , на адресу Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2019 року, в якій заявники, посилаючись на те, що є членами Ради з державної підтримки кінематографії, порядок і розмір виплати стипендій яким затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 2018 року № 588, однак за сім місяців роботи стипендія членам Ради не виплачувалась, просили розпочати виплати стипендій та виплатити заборгованість за попередні сім місяців.

09 грудня 2019 року листом Державного агентства України з питань кіно повідомлено, що кошторисні призначення на нарахування і виплату стипендії державним бюджетом на 2019 рік не передбачалися, і відповідно до бюджетного законодавства Держкіно не мало підстав для нарахування стипендії членам Ради та брати на облік кредиторську заборгованість у 2019 році. Після прийняття постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 р. № 339» та внесення в установленому порядку відповідних змін до річних кошторисних призначень та паспорту бюджетної програми 1806030 «Державна підтримка кінематографії» Держкіно зможе взяти поточні зобов`язання для нарахування та виплати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографії (а. с. 17 т. 1).

10 січня 2020 року листом Державного агентства України з питань кіно повідомлено, що прийняття зазначеної постанови відбулося на засіданні Кабінету Міністрів України 27 грудня 2019 року і очікується її офіційне оприлюднення (а. с. 20 т. 1).

На а. с. 101 - 105 т. 1 знаходиться копія наказу Міністерства культури України від 08 лютого 2019 року № 93 з додатком до нього, яким затверджено паспорт бюджетної програми на 2019 рік Міністерства культури України за КПКВК 1806010 «Керівництво та управління у сфері кінематографії».

На а. с. 106 - 111 т. 1 знаходиться копія наказу Міністерства культури України від 08 лютого 2019 року № 94 з додатком до нього, яким затверджено паспорт бюджетної програми на 2019 рік Міністерства культури України за КПКВК 1806030 «Державна підтримка кінематографії».

На а. с. 112 - 116 т. 1 знаходиться копія наказу Міністерства культури України від 08 лютого 2019 року № 95 з додатком до нього, яким затверджено паспорт бюджетної програми на 2019 рік Міністерства культури України за КПКВК 1806060 «Гранти Президента України молодим діячам мистецтва для створення і реалізації творчих проектів в сфері кінематографії та премії за видатні досягнення у галузі кінематографії».

Супровідним листом від 01 червня 2020 року Державне агентство України з питань кіно надало на адвокатський запит копії документів, на підставі яких нараховувалася та виплачувалася стипендії членам Ради 2019 - 2021 років з лютого 2020 року по лютий 2021 року з сумами стипендій, які підлягали до сплати та які фактично було виплачено членам Ради (а. с. 27 т. 1).

На а. с. 27 т. 1 (зворот) знаходиться копія наказу Держкіно від 27 липня 2020 року № 209, яким відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про підтримку кінематографії в Україні» та Порядку виплати стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 2018 року № 588 наказано нарахувати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографу за лютий, березень, квітень 2020 року відповідно до графіку засідань Ради та присутності членів на засіданні в січні - квітні 2020 року. На а. с. 28 т. 1 знаходиться копія додатку № 2 до вказаного наказу, яким є розрахунок стипендії членів Ради у лютому-квітні 2020 року, згідно якого, кожному члену Ради нараховано 220710 грн., до виплати з урахуванням податків та обов`язкових зборів підлягає 177671,55 грн. 28 липня 2020 року ОСОБА_1 виплачено 177671,55 грн. нарахованої стипендії (а. с. 32 т. 1 зворот).

На а. с. 34 т. 1 знаходиться копія наказу Держкіно від 21 вересня 2020 року № 288, яким наказано нарахувати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографу за травень - вересень 2020 року. На а. с. 35 т. 1 знаходиться копія додатку № 2 до вказаного наказу, яким є розрахунок стипендії членів Ради у травні-вересні 2020 року, згідно якого, кожному члену Ради нараховано 367850 грн., до виплати з урахуванням податків та обов`язкових зборів підлягає 296119,25 грн. 28 вересня 2020 року ОСОБА_1 виплачено 296119,25 грн. нарахованої стипендії (а. с. 38 т. 1 зворот).

На а. с. 40 т. 1 (зворот) знаходиться копія наказу Держкіно від 13 жовтня 2020 року № 336, яким наказано нарахувати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографу за жовтень 2020 року. На а. с. 42 т. 1 знаходиться копія додатку № 2 до вказаного наказу, яким є розрахунок стипендії членів Ради у жовтні 2020 року, згідно якого, кожному члену Ради нараховано 73570 грн., до виплати з урахуванням податків та обов`язкових зборів підлягає 59223,85 грн. 28 вересня 2020 року ОСОБА_1 виплачено 59223,85 грн. нарахованої стипендії (а. с. 45 т. 1 зворот).

На а. с. 47 т. 1 (зворот) знаходиться копія наказу Держкіно від 18 листопада 2020 року № 376, яким наказано нарахувати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографу за листопад 2020 року. На а. с. 49 т. 1 знаходиться копія додатку № 2 до вказаного наказу, яким є розрахунок стипендії членів Ради у листопаді 2020 року, згідно якого, кожному члену Ради нараховано 73570 грн., до виплати з урахуванням податків та обов`язкових зборів підлягає 59223,85 грн. 28 вересня 2020 року ОСОБА_1 виплачено 59223,85 грн. нарахованої стипендії (а. с. 52 т. 1).

На а. с. 54 т. 1 (зворот) знаходиться копія наказу Держкіно від 23 грудня 2020 року № 427, яким наказано нарахувати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографу за грудень 2020 року. На а. с. 55 т. 1 знаходиться копія додатку № 2 до вказаного наказу, яким є розрахунок стипендії членів Ради у грудні 2020 року, згідно якого, кожному члену Ради нараховано 73570 грн., до виплати з урахуванням податків та обов`язкових зборів підлягає 59223,85 грн. 24 грудня 2020 року ОСОБА_1 виплачено 59223,85 грн. нарахованої стипендії (а. с. 58 т. 1 зворот).

На а. с. 60 т. 1 (зворот) знаходиться копія наказу Держкіно від 11 лютого 2022 року № 33, яким наказано нарахувати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографу за січень-лютий 2021 року. На а. с. 61 т. 1 знаходиться копія додатку № 2 до вказаного наказу, яким є розрахунок стипендії членів Ради у січні-лютому 2021 року, згідно якого, кожному члену Ради нараховано 158900 грн., до виплати з урахуванням податків та обов`язкових зборів підлягає 127914,50 грн. 11 лютого 2021 року ОСОБА_1 виплачено 127914,50 грн. нарахованої стипендії (а. с. 64 т. 1 зворот).

На а. с. 68 т. 1 знаходиться копія розрахунку до кошторису на 2020 рік бюджетної програми 3806030 «Державна підтримка кінематографії» з нарахування та виплати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографії, згідно якого всього за лютий - грудень 2020 року передбачається до сплати 809270 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом перевірено зазначені в позові обставини, зокрема що 19 травня 2021 року Окружним адміністративним судом м. Києва закрито провадження в справі № 640/3710/20 за позовом за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державного агентства України з питань кіно, третя особа Міністерство культури, молоді та спорту України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, з підстав непідвідомчості даного спору адміністративному суду.

Дійсно, закриваючи провадження в справі ухвалою від 19 травня 2021 року, адміністративний суд виходив із того, що спір, що виник у зв`язку із невиплатою стипендії позивачу як члену Ради з державної підтримки кінематографії не пов`язаний з проходженням публічної служби, має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При розгляді даного спору судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що спір у правовідносинах, які виникають із трудових відносин, не пов`язаних з проходженням публічної служби, є приватноправовим незалежно від участі в ньому суб`єкта публічного права, на що неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 березня 2019 року в справі № 520/6612/17, від 27 березня 2019 року в справі № 814/2514/17, від 01 квітня 2020 року в справі № 804/2823/16.

Суд першої інстанції вірно визначився з тим, що предметом даного позову є стягнення коштів у вигляді неотриманої стипендії, яка мала бути нарахована позивачу з квітня 2019 року по січень 2020 року, тобто фактично спір стосується трудових відносин між позивачем та відповідачем у зв`язку з невиплатою стипендії за виконану позивачем роботу.

26 квітня 2017 року набрав чинності Закон України «Про державну підтримку кінематографії» від 23 березня 2017 року № 1977-VIII, який визначає засади державної підтримки кінематографії в Україні, що має на меті створення сприятливих умов для розвитку кіновиробництва, встановлення прозорих процедур здійснення фінансування державою проектів у сфері кінематографії.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну підтримку кінематографії» державна підтримка кінематографії здійснюється за рахунок коштів, передбачених для зазначених цілей відповідно до цього Закону, Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законодавчих актів. Управління коштами, отриманими для цілей державної підтримки кінематографії, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері кінематографії. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері кінематографії, є розпорядником коштів державної підтримки кінематографії та розпоряджається ними виключно на підставі рішень Ради з державної підтримки кінематографії.

Джерелами формування коштів державної підтримки кінематографії є: 1) кошти, отримані від Українського культурного фонду, що виконує спеціальні функції щодо сприяння національно-культурному розвитку України; 2) кошти Державного бюджету України, передбачені законом про Державний бюджет України на відповідний рік; 3) інші надходження, не заборонені законодавством. Видатки на державну підтримку кінематографії передбачаються в Державному бюджеті України за окремою бюджетною програмою.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну підтримку кінематографії» з метою ефективного розпоряджання коштами державної підтримки кінематографії у формах, передбачених статтею 7 цього Закону, Кабінетом Міністрів України в установленому ним порядку утворюється Рада з державної підтримки кінематографії (далі - Рада) у складі дев`яти осіб, члени якої призначаються строком на два роки. Після закінчення дворічного строку повноваження члена Ради припиняються автоматично. Одна й та сама особа не може бути включеною до складу Ради більш як на один строк поспіль.

Згідно положень ч. 4, 5 розділу ІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державну підтримку кінематографії» з дня набрання чинності цим Законом закони та інші нормативно-правові акти діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом доручено подати на розгляд Верховної Ради України проекти законів України про внесення змін до Бюджетного та Податкового кодексів України з метою забезпечення практичної реалізації положень цього Закону.

На виконання вказаних положень Закону України «Про державну підтримку кінематографії» Кабінетом Міністрів України в 2018 році прийнято Порядок утворення ради з державної підтримки кінематографії, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 2018 року № 195 (набрав чинності 30 березня 2018 року), Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для державної підтримки кінематографії, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 339 (набрав чинності 18 травня 2018 року), Порядок виплати стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 2018 року № 588 (набрав чинності 31 липня 2018 року).

Згідно ч. 8 ст. 9 Закону № 1977-VIII, члени Ради не є державними службовцями. За виконання своїх функцій члени Ради отримують плату - стипендію. Розмір та порядок виплати стипендій членам Ради встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії» від 26 липня 2018 року № 588, розмір щомісячної стипендії кожному членові Ради з державної підтримки кінематографії становить 35 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у розмірі, встановленому станом на 1 січня календарного року.

Згідно п. 3, 4 Порядку виплати стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 2018 року № 588, виплата стипендій членам Ради здійснюється щомісяця не пізніше ніж 15 числа за рахунок коштів загального фонду державного бюджету за програмою «Державна підтримка кінематографії». Держкіно перераховує стипендії членам Ради на їх особисті банківські рахунки.

Згідно п. 4 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для державної підтримки кінематографії, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 339 (в редакції станом на час утворення Ради 06 березня 2019 року), бюджетні кошти спрямовуються на: 1) виробництво (створення) та розповсюдження документальних, просвітницьких, анімаційних фільмів, фільмів для дитячої аудиторії (з урахуванням художньої та культурної значущості), фільмів художньої та культурної значущості (авторських фільмів) та фільмів-дебютів в обсязі до 100 відсотків включно загальної кошторисної вартості виробництва відповідного фільму; 2) виробництво (створення) та розповсюдження фільму (ігрового, анімаційного тощо), обсяг яких не може перевищувати 80 відсотків загальної кошторисної вартості виробництва фільму за умови підтвердження заявником наявності у нього коштів, необхідних для фінансування виробництва фільму, в обсязі не менш як 20 відсотків загальної кошторисної вартості виробництва (створення) відповідного фільму; 3) виробництво (створення) та розповсюдження телевізійного фільму, телевізійного серіалу, обсяг яких не може перевищувати 50 відсотків загальної кошторисної вартості виробництва телевізійного фільму, телевізійного серіалу за умови підтвердження заявником наявності у нього коштів, необхідних для фінансування виробництва телевізійного фільму, телевізійного серіалу, в обсязі не менш як 50 відсотків загальної кошторисної вартості виробництва (створення) відповідного телевізійного фільму, телевізійного серіалу; 4) проведення міжнародних і вітчизняних кінофестивалів, кіноринків, кіноконференцій, кіносемінарів та інших кіномистецьких заходів та забезпечення участі в них фахівців у сфері кінематографії; забезпечення виконання міжнародних договорів у сфері кінематографії; проведення днів українського кіно за кордоном та днів кіно зарубіжних країн в Україні; 5) фінансову підтримку державного підприємства «Національний центр Олександра Довженка» під час виконання його статутних завдань з метою сприяння збереженню та популяризації творів кіномистецтва; 6) фінансову підтримку Національної спілки кінематографістів у частині виконання її статутних завдань з метою сприяння розвитку та популяризації кінематографії; 7) покриття витрат, пов`язаних з видачею державних посвідчень на право розповсюдження і демонстрування фільмів; 8) популяризацію національних фільмів шляхом повної або часткової оплати витрат на проведення творчих зустрічей, презентацій, прем`єрних показів, рекламування (незалежно від використаних рекламних засобів) та інших необхідних заходів, у тому числі за участю творчих груп фільмів; 9) оплату заходів із збереження, відновлення, реставрації та популяризації національної кінематографічної спадщини, повернення її в Україну, якщо вона перебуває за кордоном, а також для оплати виготовлення архівних комплектів вихідних матеріалів національних фільмів, що відповідають сучасним технологічним вимогам щодо тривалого консерваційного зберігання в Державному фонді фільмів архівного комплекту вихідних матеріалів, вихідних матеріалів та фільмокопій усіх національних фільмів; 10) покриття витрат, пов`язаних з проведенням конкурсного відбору фільмів для формування програми виробництва та розповсюдження національних фільмів (проведення експертної оцінки кінопроектів, придбання канцелярських товарів, оргтехніки, обладнання, програмного забезпечення).

06 лютого 2020 року набрали чинності зміни до вказаного Порядку № 339, зокрема перелік напрямків використання бюджетних коштів доповнено п.п. 12 - виплата стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії.

Крім того, 25 вересня 2019 року набрали чинності зміни до п. 10 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України, зокрема доповнено даний пункт підпунктом «г», згідно якого включено державну підтримку кінематографії у склад видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, на культуру і мистецтво.

На підтвердження розміру позовних вимог ОСОБА_1 надано розрахунок заборгованості (деталізований розрахунок ціни позову), за яким відповідач не виплатив позивачу як члену Ради з державної підтримки кінематографії стипендію за 9 місяців: з квітня по грудень 2019 року та за січень 2020 року в загальному розмірі 678685 грн.

Враховуючи наведені обставини та в результаті повного та всебічного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що оскільки відповідач не виплачував позивачу з квітня по грудень 2019 року та за січень 2020 року встановлену законом стипендію, що не спростовано відповідачем, вимоги позивача про стягнення на його користь заборгованості з виплати стипендії підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача зосереджені на обґрунтуванні нездійснення ним виплат відсутністю кошторисних призначень з нарахування і виплати стипендії членам Ради з відповідного напрямку, і необхідністю внесення відповідних змін до бюджетного законодавства за спірний період, в іншому випадку виплата стипендії позивачу призвела би до порушення відповідачем норм бюджетного законодавства, а також на тому, що відповідачем за період з квітня 2019 року по 06 лютого 2020 року не було допущено порушень щодо нездійснення виплати стипендії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідних норм в бюджетному законодавстві України у 2019 році.

Є такими, що перекручують дійсні висновки суду першої інстанції, та відхиляються апеляційним судом, доводи апеляційної скарги, що висновки суду щодо часткового задоволення позовних вимог звелися лише до того, що Держкіно не платило стипендію позивачу по 06 лютого 2020 року виключно через відсутність бюджетного фінансування та грошових коштів.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, в дійсності суд надав належної оцінки доводам відповідача про відсутність у нього підстав для нарахування та виплати стипендії позивачу з огляду на відсутність напряму видатків з Державного бюджету України щодо виплати стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії та оскільки кошторисні призначення на її нарахування і виплату Державним бюджетом України не передбачались, та правильно визнав їх необґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно врахував рішення ЄСПЛ в справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, в якому наголошено, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення ЄСПЛ).

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні аргументи відповідача в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції проігноровано факт наголошування Державним агентством України з питань кіно на відсутності правового врегулювання питання виплати стипендій членам Ради в бюджетному законодавстві України за період з 26 квітня 2017 року по 25 вересня 2019 року та 06 лютого 2020 року, та детально викладену в обґрунтування цих аргументів хронологію внесення змін до нормативно-правових актів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6, 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дійсно, станом на дату призначення членів Ради з державної підтримки кінематографії (06 березня 2019 року) п.п. «г» п. 10 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України та п. 4 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для державної підтримки кінематографії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 339 не передбачалось видатків на виплату стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії.

Водночас Порядок виплати стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 2018 року № 588, яким встановлено розмір і порядку виплати стипендій, набрав законної сили 31 липня 2018 року, отже право на отримання стипендії та її розмір нормативно врегульовані до початку функціонування Ради, а отже позивач ОСОБА_1 , виконуючи функції члена цієї Ради в період з 06 березня 2019 року по 06 березня 2021 року, мав право на отримання цієї стипендії в установлені в цьому Порядку № 588 строки і розмірі.

Крім того, з набранням чинності змін до Порядку № 339 та п. 10 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України правові колізії у бюджетному та спеціальному (яке регулює правовідносини в сфері кінематографії) щодо виплати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографії були усунуті, а відтак у відповідача не було перешкод для виплати позивачу стипендії за минулий період в розмірі 35 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у розмірі, встановленому станом на 1 січня календарного року, на отримання якої щомісяця не пізніше ніж 15 числа за рахунок коштів загального фонду державного бюджету за програмою «Державна підтримка кінематографії» за період з квітня 2019 року по 06 березня 2021 року він мав право відповідно до положень Закону України «Про державну підтримку кінематографії» Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для державної підтримки кінематографії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 339, Порядку виплати стипендій членам Ради з державної підтримки кінематографії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 2018 року № 588.

Апеляційний суд приймає до уваги, що положення наведених нормативних актів не містять заборони щодо виплати стипендії членам Ради з державної підтримки кінематографії за минулий період, тобто з квітня 2019 року по січень 2020 року включно.

Натомість, пунктом 19 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для державної підтримки кінематографії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 339, прямо передбачено, що використання бюджетних коштів здійснюється з урахуванням необхідності виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік в органах Казначейства, у разі їх відповідності паспорту бюджетної програми.

Крім того, згідно п. 20 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, обов`язковим є виконання вимоги щодо першочергового забезпечення бюджетними коштами видатків на оплату праці з нарахуваннями, виплату стипендії, а також на оплату комунальних послуг та енергоносіїв.

На вказані положення обґрунтовано звертав у відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач ОСОБА_1 .

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 617 ЦК України, відповідно до якої особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, з посиланням на те, що відповідач не міг передбачити, що Кабінет Міністрів України буде зволікати з поданням на розгляд Верховної Ради України проекту Закону України про внесення змін до Бюджетного Кодексу України та із внесенням змін до Порядку № 339, а також те, що Верховна Рада України буде зволікати з прийняттям відповідного Закону.

Наведені доводи відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства, а зводяться до довільного тлумачення наведених норм закону на власну користь.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що в іншій справі за участю Держкіно як відповідача та колишнього члена Ради з державної підтримки кінематографії як позивача про стягнення заборгованості з виплати стипендії та нарахувань за прострочення виконання грошового зобов`язання рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року в справі № 757/37504/21-ц було відмовлено в позові повністю, є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не судів першої інстанції).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 79707,82 грн. та 3 % річних в розмірі 36878,91 грн. за період прострочення з 16 квітня 2019 року по 24 червня 2021 року відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання - виплати стипендії позивачу як члену Ради з державної підтримки кінематографії. При цьому суд першої інстанції врахував, що на час розгляду справи судом відповідач не надав даних, що свідчать про сплату заборгованості у добровільному порядку, також відсутні заперечення відповідача щодо правильності наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат і 3 % річних.

Апеляційна скарга відповідача також не містить спростування висновків рішення суду першої інстанції в наведеній частині або заперечень щодо арифметичної правильності нарахування даних сум.

При цьому суд першої інстанції не вбачав за необхідне застосування ч. 10 ст. 265 ЦПК України, про що просив ОСОБА_1 в позові, з підстав необґрунтованості такої вимоги. Апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга відповідача не містить заперечень щодо висновків суду в наведеній частині, і позивачем рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові також не оскаржене.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині вирішення заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Клопотання ОСОБА_1 про розподіл судових витрат подане засобами поштового зв`язку 22 листопада 2021 року, що з урахуванням вихідних днів, відповідає строку, встановленому ч. 8 ст. 141 ЦПК України, для подання доказів розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Обґрунтовуючи клопотання про розподіл витрат на правничу допомогу, представник позивача посилався на те, що позивач змушений захищати своє право на стипендію з грудня 2019 року, спочатку шляхом звернення до Кабінету Міністрів України, в подальшому подав позов до Окружного адміністративного суду м. Києва, однак провадження в справі було закрито 19 травня 2021 року в зв`язку з тим, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Посилався на те, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що не вимагає підтвердження визначеного часу. Додатком № 2 до договору про надання правової допомоги адвокатське об`єднання та позивач узгодили, що гонорар за надання правової допомоги складає 10 % від суми, яка підлягатиме виплаті замовнику за рішенням суду. Оскільки ціна позову становить 795271,73 грн., то у випадку задоволення позовних вимог в повному обсязі, сума гонорару АО «Аксон Партнерз» складатиме 79527,17 грн. Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, що підлягають оплаті у разі задоволення позову в розмірі 79527,17 грн. та понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 7952,73 грн.

До клопотання про розподіл витрат на правничу допомогу додано звіт про надання правової допомоги згідно з договором про надання правової допомоги від 31 січня 2020 року, складений 22 листопада 2021 року, в якому наведено вид і опис наданих послуг, в тому числі за послуги, надані під час розгляду спору в порядку адміністративного судочинства, а також у справі, що переглядається, загальна кількість витрачених годин - 51 (а. с. 145 - 151 т. 1).

Також на а. с. 9 - 13 т. 1 знаходиться копія договору про надання правової допомоги з додатком № 2 до нього, укладеного ОСОБА_1 з адвокатським об`єднанням «Аксон Партнерз», за умовами якого замовник доручає виконавцю, а виконавець зобов`язується надати замовнику за винагороду правову допомогу, в тому числі представництво інтересів замовника у судах. Згідно п. 3.1 договору, гонорар за правову допомогу є фіксованим або розраховується за погодинною ставкою. Виконавець може включати до гонорару витрати на надання правової допомоги. Згідно п. 4.1.2 договору правова допомога вважається наданою належним чином після підписання сторонами акта приймання-передачі, а також якщо протягом 5 календарних днів з дня отримання акта приймання-передачі замовник не підпише і не надішле виконавцю письмові заперечення.

Згідно п. 3 додатку № 2, гонорар за надання правової допомоги складає 10 % від суми, яка підлягатиме виплаті замовнику згідно з рішенням суду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд першої інстанції вірно встановив, що в межах клопотання представника позивача та долучених до нього доказів судові витрати не можна визнати доведеними, а відтак у стягненні витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи, що згідно п. 4.1.2 договору правова допомога вважається наданою належним чином після підписання сторонами акта приймання-передачі, а також якщо протягом 5 календарних днів з дня отримання акта приймання-передачі замовник не підпише і не надішле виконавцю письмові заперечення.

Разом із тим, такого акта представником позивача до клопотання щодо розподілу судових витрат надано не було, а наданий до клопотання звіт складено ним в односторонньому порядку, без участі позивача і доказів його згоди з цим звітом. Згідно п. 4.1.1 договору про надання правової допомоги від 31 січня 2020 року, звіт є допоміжним документом, який додається до рахунків за надання правової допомоги, що направляються замовнику за допомогою електронної пошти. Відтак, за умовами договору звіт сам по собі не може вважатися доказом належного надання правової допомоги позивачу і згоди останнього на її оплату.

Судом першої інстанції правильно звернуто увагу, що в клопотанні про стягнення витрат представник позивача вказав, що позивачем вже реально було понесені судові витрати, проте розрахунку таких витрат і доказів їх сплати надано не було.

Крім того, апеляційний суд враховує обґрунтовані зауваження відповідача Держкіно у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що до звіту про надання правової допомоги включено час, витрачений адвокатом під час надання правничої допомоги в іншій справі за позовом ОСОБА_1 , яка розглядалась в порядку адміністративного судочинства, а отже витрати, понесені за надання такої допомоги, в межах даної цивільної справи відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість клопотання щодо розподілу судових витрат та відхиляються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не врахував, що розподілу підлягає навіть не оплачений гонорар, і що хоча сторони визначили витрати як «гонорар успіху», за умовами договору це виключно єдиний гонорар, про який сторони домовилися, в зв`язку з чим немає підстав керуватися критеріями судової практики, які застосовуються до додаткового гонарару, а також, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що не вимагає підтвердження витраченого часу.

Є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що Державне агентство України з питань кіно не використало право, передбачене ч. 3 ст. 178 ЦПК України, та не заперечило проти витрат позивача, в зв`язку з чим суд не міг з власної ініціативи вирішувати питання про зменшення суми судових витрат.

Такі доводи позивача є необґрунтованими, оскільки наявність чи відсутність заяви іншої сторони з даного питання відповідно до ст. 137 ЦПК України враховується при зменшенні витрат на оплату правничої допомоги адвоката, і не має правового значення у разі, якщо судом взагалі не встановлено підстав для розподілу витрат на правничу допомогу, як в даному випадку.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позову в цілому, відповідно в силу вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України він одночасно заперечував і проти покладення на нього витрат позивача на правничу допомогу.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що клопотання в частині стягнення судового збору не підлягає задоволенню, оскільки це питання було вирішено при ухваленні рішення від 16 листопада 2021 року.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні та ухвалі, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги відповідача щодо незаконності та необґрунтованості рішення, а також доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та формальний розгляд справи.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала про відмову в задоволенні клопотання про розподіл судових витрат відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного агентства України з питань кіно залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року та ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.