Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2023 Справа №607/9420/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Івашків О.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання договору дарування недійсним ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 , у якому просить визнати недійсним договір дарування 17/50 часток житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. 10.09.2010 року за реєстровим номером 4114, та поновити її право власності на 17/50 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності, виданого 20.05.2010 року на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 14.05.2010 року №766, вона була власником 13/25 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . В силу свого стану здоров`я (хвороби серця та слуху), із 2007 року ОСОБА_1 потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Ще в 2010 році позивач домовилася зі своєю донькою ОСОБА_5 та зятем - ОСОБА_6 про те, що вони будуть допомагати їй, доглядати за нею, а вона укладе з ними договір довічного утримання. За бажанням позивача, 10 вересня 2010 року вона разом із дочкою, ОСОБА_5 звернулися до нотаріуса з метою укладення договору довічного утримання. Після посвідчення договору, ОСОБА_5 забрала в нотаріуса усі документи на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . На той час, позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування, зміст договору вона не читала,копії та оригіналу договору не отримувала. ОСОБА_1 ніколи не мала на меті дарувати частину свого житлового будинку, тому що вона за даною адресою постійно проживала та проживає на даний момент, є її єдиним житлом. Крім того, відповідача, яка є її онукою ОСОБА_4 позивач забезпечила житлом, оскільки придбала їй квартиру АДРЕСА_2 . Однак, в липні 2022 року, у ОСОБА_1 виник конфлікт із онукою ОСОБА_4 , під час якого позивачу стало відомо, що 10 вересня 2010 року, відвідавши нотаріуса, вона підписала договір дарування належних їй на праві власності 17/50 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 її онуці ОСОБА_4 , що не відповідало її волі. Позивач зазначає, що діяла під впливом помилки, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. На підставі наведеного, вважає, що договір дарування 17/50 часток житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. 10.09.2010 року, за реєстровим номером 4114 слід визнати недійсним, як такий, що укладений внаслідок помилки, а її право власності на 17/50 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 поновити.

Відповідач ОСОБА_4 подала суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнала, вважає їх надуманими та безпідставними, виходячи із наступного. Зазначає, що ОСОБА_1 було добре відомо, що вона укладає договір дарування. Відповідач, будучи, ще неповнолітньою, була очевидцем розмов матері та бабусі про те, що остання подарувала їй частину будинку за адресою АДРЕСА_1 . Більше того, у доданих до позовної заяви документах міститься витяг №26184549, на ім`я ОСОБА_1 де вказано, що 10.09.2010 р. по реєстру за №4114 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. посвідчено договір дарування 17/50 часток з 13/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходяться під АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_1 на ім`я малолітньої ОСОБА_4 .. Також, витяг №27607464, сформований 12.10.2010 р. про державну реєстрацію прав який описує позивач у своїй позовній заяві, але не подає суду доказів того, з якої дати він перебуває у неї. Даний витяг сформований у жовтні 2010 р., саме через місяць після укладення договору дарування. Відповідач вважає, що цей витяг був наявний у ОСОБА_1 та вона була з ним ознайомлена ще у 2010 р. Також зазначає, що будинок, за адресою АДРЕСА_1 , має три поверхи. Спірним договором дарування відповідачу передано у власність 3-ій поверх. ОСОБА_7 проживає на 2-му поверсі, де здає кімнати в оренду, тому аргументи щодо єдиного житла вважає обманом. Квартиру АДРЕСА_2 , про яку згадує у позовній заяві ОСОБА_1 , її мати - ОСОБА_8 , здає в оренду та отримує за це кошти. Доступу до вказаної квартири відповідач не має. Позивач зазначає, що підставами визнання договору дарування недійсним є те, що укладення спірного договору дарування відбулося внаслідок помилки, через стан здоров`я, потребу у матеріальному забезпеченні, що не відповідає дійсності. Стан здоров`я ОСОБА_1 , на її вік, є задовільним. Щодо матеріального стану, зазначила, що позивач здає в оренду прибудинкові володіння та отримує за це кошти, а також отримує пенсію. Також зазначає, що з моменту укладення договору дарування пройшло 12 років. Позивач є та була, на момент укладення договору, здоровою, врівноваженою і дієздатною особою. Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., під час посвідчення договору, встановлено дієздатність ОСОБА_1 . Договір дарування було підписано всіма сторонами у присутності нотаріуса. Зазначає, що дана ситуація виникла через конфлікт між відповідачем та ОСОБА_1 , доказом чого є постанова суду від 11.07.2022 р., у справі №607/8597/22, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно внучки ОСОБА_4 . Після даної ситуації позивачка вирішила позбавити її права власності на раніше подароване житло. Також, відповідач вважає, що минув строк позовної давності, на звернення позивача до суду із позовом про розірвання договору дарування, який, згідно ст. 728 ЦК України, складає один рік. На підставі наведеного, у задоволенні позову просить відмовити.

07.12.2022 року у даній справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Островська О.Н. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити з підстав наведених у позові.

Відповідача ОСОБА_9 та її представник адвокат Гнатюк Д.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та проти їх задоволення заперечили із мотивів, зазначених у відзиві.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, зазначивши, що позивачу було роз`яснено під час укладення спірного договору усі його наслідки, вона розуміла суть укладеного договору дарування. Крім цього, просить звернути увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_10 перед укладенням спірного договору зверталась до органу опіки та піклування із заявами про надання дозволу про укладення договору із неповнолітньою онукою, а також, що під час підписання його були присутні усі сторони, у тому числі й позивач.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 20 травня 2010 року виконкомом Тернопільської міської ради та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 , виданого 20 травня 2010 року ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 13/25 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 09 вересня 2010 року №1507, надано дозвіл ОСОБА_1 на дарування 17/50 частин від 13/25 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я малолітньої онуки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має право користування житловим приміщенням та надано дозвіл батькам неповнолітньої - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на укладання договору дарування 17/50 частин від 13/25 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я малолітньої доньки ОСОБА_4 , 2003 р.н.

10 вересня 2010 року, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. посвідчено письмову згоду серії ВРА №277199, згідно якої ОСОБА_10 , який є чоловіком позивача, надає свою згоду на дарування його дружиною ОСОБА_1 малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 17/50 часток із належних їй 13/25 житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд , що знаходяться під АДРЕСА_1 , які набуті ними під час шлюбу і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

10 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 які діють від імені малолітньої дочки ОСОБА_4 укладено договір дарування 17/50 часток житлового будинку із належних ОСОБА_1 13/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходяться під АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстровано в реєстрі за №4114. Сторони у ньому зазначили, що у власність малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 переходить 17/50 часток від 13/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходяться під АДРЕСА_1 .

Також, як зазначили сторони у пункті 12 спірного договору, вони підтвердили, що цей договір вчиняється за відсутністю впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав серії ССХ №112981, виданого 12 жовтня 2010 року ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», за ОСОБА_4 на підставі договору дарування ВРА 277200 від 10.09.2010, зареєстровано на праві спільної часткової власності 17/50 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 .

14 березня 2019 року, за заявою ОСОБА_5 видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159448142, згідно якого, 27 лютого 2019 року внесено запис про право власності №30580498 щодо належності ОСОБА_4 права власності на вказане житло.

Також, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №305494750 від 21.07.2022 року, 03 травня 2019 року за ОСОБА_4 на праві приватної власності, зареєстровано квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 з 18 лютого 2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (довідка про реєстрацію місця проживання особи, видана 15.02.2018 р. Відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №305497131 від 21.07.2022 року, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 9/50 часток житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Як вбачається із інформації викладеній у листі Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради №1253/28-03 від 15.07.2022 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , із 06.10.2000 р. по теперішній час.

Згідно, наявної при матеріалах справи, виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого та Довідки №186 (про стан здоров`я) від 12.07.2022 року, ОСОБА_1 з 2007 року по 2022 рік хворіє на дисметаболічну кардіоміопатію, гіпертонічну хворобу ІІ ст., хронічну сенсоневральну двобічну приглухуватість.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що вона у 2010 році в присутності своєї дочки ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_6 , які є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 укладала спірний договір. На запитання суду, чи надавав їй нотаріус після його складання прочитати спірний договір, вказала що так, проте, вона його повністю не прочитала, оскільки у всьому довіряла своїй дочці ОСОБА_5 .. Зазначила, що вона не займалась підготовкою документів для укладення спірного правочину, оскільки це робила її дочка ОСОБА_5 .. Мала на меті укласти договір довічного утримання, оскільки хотіла, щоб її доглядали у період похилого віку. У липні 2022 року під час конфлікту із відповідачем вона дізналась, що в 2010 році нею фактично було укладено договір дарування, згідно якого все належне їй житло перейшло у власність відповідача. Вказала, що не пам`ятає чи зверталась в органи опіки із заявою про надання дозволу на укладення договору з неповнолітньою.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є дочкою позивача та матір`ю відповідача. ОСОБА_1 у 2010 році попросила її підготувати усі документи для укладення договору довічного утримання. Проте, проконсультувавшись у юриста вона вирішила, що необхідно укласти договір дарування спірного майна на свою дочку ОСОБА_4 , не повідомивши про це свою матір ОСОБА_1 . До органу опіки та піклування із відповідними заявами зверталась вона та її колишній чоловік ОСОБА_6 . Зазначила, що позивач спірного договору дарування не читала та він їй нотаріусом не роз`яснювався.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він є чоловіком позивача, яка повідомляла йому, що слід було укладати договір довічного утримання, а не договір дарування. Не пам`ятає чи у нотаріуса під час укладення спірного правочину було роз`яснено його суть, а також чи підписував він його, в зміст договору він не вникав та не читав.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_4 суду пояснила, що вона проживала із ОСОБА_1 у спірному домоволодінні до досягнення свого повноліття. Була очевидцем неодноразових розмов між її матір`ю ОСОБА_5 та позивачем, яка пояснювала, що їй, як першій онуці було подаровано ОСОБА_1 частину будинковолодіння, а саме третій поверх. Зазначила, що конфлікт із позивачем виник у 2022 році під час того, як вона хотіла забирала із будинковолодіння свої особисті речі. Також, пояснила, що у її власності перебуває також інше майно - квартира по АДРЕСА_4 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він є батьком ОСОБА_4 . Під час укладення спірного договору дарування у нотаріуса були присутні всі сторони, нотаріусом роз`яснювалось усім сторонам суть укладеного договору, у тому числі й позивачу. ОСОБА_11 висловлювала своє волевиявлення про те, що вона хоче подарувати частину будинку, яка належить їй своїй онуці відповідачу ОСОБА_4 . Усі документи, які передували укладенню спірного договору він підписував, як батько на той час малолітньої ОСОБА_4 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона є приятелькою ОСОБА_4 неодноразово відвідувала її за місцем проживання, яка пояснювала, що їй бабусею було подаровано частину будинковолодіння у якому вона на той час проживала.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи із змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що підставами визнання спірного договору дарування недійсним є те, що укладення даного договору відбулося внаслідок істотної помилки позивача, через стан її здоров`я та потребу у матеріальному забезпеченні, оскільки остання мала на меті укласти договір довічного утримання.

Правовідносини, пов`язані з визнанням договору недійсним з підстави укладення його під впливом помилки, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до правового висновку, зазначеного у постанові Верховного Суду від 13.02.2020, справа №756/6516/16-ц, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Верховний Суд України у п. 19 своєї постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Також, як зазначив ВС у своїй постанові від 24 березня 2021 року у справі № 713/883/19 (провадження № 61-1 14527св20), виникнення суперечностей і конфліктів між дарувальником та обдаровуваним щодо умов використання майна, що було предметом договору дарування, після укладення договору не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши та дослідивши докази надані сторонами вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. про визнання договору дарування недійсним не підлягає до задоволення.

Так, спірний правочин, укладений сторонами у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстрований в реєстрі за №4114. У спірному договорі дарування сторони, у тому числі дарувальник ОСОБА_1 підтвердила, що за ним у власність малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 переходить 17/50 часток від 13/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходяться під АДРЕСА_1 . Також, сторони у тому числі позивач, укладаючи спірний договір підтвердила, що цей договір не вчиняється за відсутністю впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним, а у сторін, у тому числі й позивача відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вона однаково розуміє значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін.

Зазначені обставини підтверджено в судовому засіданні поясненням приватного нотаріуса Іваненко О.С., а також матеріалами справи, поясненням свідка ОСОБА_6 .

Враховуючи наведене твердження позивача про те, що вона не розуміла природи укладеного спірного правочину, помилялась щодо їх обставин, які мають істотне значення, не заслуговують на увагу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд не бере до уваги пояснення у якості свідка ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_5 , чоловіка ОСОБА_10 про те, що позивач не розуміла зміст зазначеного договору, не читала його, оскільки такі покази спростовуються наведеними вище судом обставинами. Також, суд вважає, що конфлікт який відбувся між позивачем та відповідачем у 2022 році через відносини у сім`ї, не може свідчити про те, що ОСОБА_1 неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, оскільки позивачка вчинила спірний правочин у вересні 2010 року, а сімейний конфлікт між нею та відповідачем відбувся через значний проміжок часу, тобто у липні 2022 року, після якого вона звернулась із зазначеним позовом в суд. Наявність у позивача хронічних хвороб, а саме (дисметаболічної кардіоміопатії, гіпертонічної хвороби ІІ ст., хронічної сенсоневральної двобічної приглухуватості), не свідчить про наявність у ОСОБА_1 тяжкого захворювання, внаслідок якого, вона потребувала сторонньої допомоги та неможливості її розуміти природу правочину. Також, суд не бере до уваги, як підставу визнання спірного договору недійсним твердження позивача про те, що їй не було відомо суть укладеного нею договору дарування, оскільки перед його укладенням остання зверталась до органів місцевого самоврядування із заявою та відповідними документами, за результатами розгляду яких виконавчим комітетом Тернопільської міської ради від 09.09.2010 року прийнято рішення №1507 «Про надання дозволу на укладення договору дарування на ім`я малолітньої дитини», яким надано ОСОБА_1 дозвіл на дарування 17/50 частин від 13/25 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я малолітньої онуки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має право користування житловим приміщенням. Крім цього, суд також зауважує, що в судовому засіданні позивач, будучи допитаним у якості свідка суду вказала, що спірний договір повністю не прочитала, оскільки у всьому довіряла своїй дочці ОСОБА_5 . Однак, як зазначав вище суд, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім цього, суд вважає, що не свідчить про помилку позивача щодо змісту правочину й та обставина, що позивач після його укладення здійснювала оплату послуг на утримання будинку, продовжувала проживати у ньому та фактично не передавала його відповідачу, оскільки малолітня онука ОСОБА_4 разом із своїми батьками тривалий час проживала у спірному будинку разом із нею та була неповнолітньою, відтак не могла самостійно здійснювати оплату за утримання належного їй майна. Також, суд звертає увагу на ту обставину, що в силу вимог ч.2 ст.746 ЦК України, набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна особа фізична або юридична особа. Відтак, малолітня ОСОБА_4 , від імені якої діяли її батьки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 укладаючи спірний правочин, не могла виступати набувачем за договором довічного утримання, який із тверджень позивача остання бажала укласти.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 82, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання договору дарування недійсним, відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду у повному обсязі складене 14 квітня 2023 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан