ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2023 року м. Чернівці Справа № 715/507/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Кулянда М.І.,

секретар: Скулеба А.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: держава Україна в особі Чернівецької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна Казначейська служба України,

при розгляді справи за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області та Головного управління національної поліції в Чернівецькій області на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 травня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю.П., дата виготовлення повного тексту рішення 29 травня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до обвинувального акту від 29.12.2018 року органами досудового слідства він обвинувачувався в тому, що 15.09.2018 року близько 12:00 год, не маючи дозвільних документів на проведення руслорегулюючих робіт та корисних копалин на березі річки «Сірет», що в адміністративних межах с. Петричанка Глибоцького району Чернівецької області, здійснив незаконне видобування піщано-гравійної суміші, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.240 КК України.

15.09.2018 року стосовно нього до ЄРДР були внесені відомості №0000445 за ознаками кримінального правопорушення за фактом умисного незаконного видобування піщано-гравійної суміші, а 29.12.2018 року йому за вищевказаним фактом було оголошено підозру.

Провадження №22-ц/822/556/23

В подальшому, вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року (справа № 715/26/19) його було виправдано з підстав не доведення вини у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16.09.2020 року вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 24.02.2021 року вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року, а також ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 16.09.2020 року було залишено без змін.

Наголошує, що суди в справі №715/26/19 встановили його невинуватість через недоведеність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України, а саме незаконного видобування корисних копалин загальнодержавного значення та проведення досудового розслідування з грубими порушеннями вимог кримінально-процесуального закону та його прав, за результатами чого докази сторони обвинувачення визнані недопустимими та такими, що отримані з істотними порушеннями.

Звертає увагу на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку він має право на відшкодування майнової та моральної шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст.1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Зазначені вище події призвели до погіршення його стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків. Він тривалий час залишався у стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку не мав можливості вести звичайний спосіб життя, зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, а саме з`явилася швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість у собі.

Вказав на визначення моральної шкоди та визначив, що мінімальний розмір відшкодування йому моральної шкоди за 21 місяць перебування під слідством та судом відповідно до вимог ст.13 Закону становить 409 500 грн, які просив стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 травня 2023 року задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 137 803,87 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду Державною казначейською службою України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області та Головним управлінням національної поліції в Чернівецькій області подано апеляційні скарги, в яких зазначають, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.

Казначейська служба в апеляційній скарзі вказує, що позивачем в позовній заяві приховано факт підписання угоди про визнання винуватості, яка була затверджена вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01.02.2019 року. Згідно вказаної угоди ОСОБА_1 визнав себе винним та особисто зазначений вирок не оскаржував, просив такий залишити без змін після його оскарження прокурором.

Наголошує, що відшкодування такої шкоди можливе лише за період з 03.07.2020 року по 16.09.2020 року, тобто за 2 місяці і 13 днів.

Стверджує, що моральна шкода не презюмується і має бути доведена, що не було здійснено позивачем, оскільки обґрунтування таких вимог визначено загальними фразами без надання доказів, які б підтверджували їх.

Крім того, апеляційна скарга містить доводи того, що судом першої інстанції необґрунтовано завищено розмір стягнутого морального відшкодування, у зв`язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовної вимоги.

Головне управління національної поліції в Чернівецькій області вказує, що позивач укладаючи з прокурором угоду 29.12.2018 року про визнання винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.240 КК України, здійснив такі дії добровільно та фактично дав стороні обвинувачення завідомо неправдиві показання щодо вчинення ним злочину, який не вчинявся, тобто мав місце факт само обмови, що в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для відшкодування шкоди згідно ч.4 ст.1176 ЦК України.

Також, Головне управління національної поліції в Чернівецькій області в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що орган поліції не може бути відповідачем у таких видах спорах, що було самостійною підставою для відмови у задоволенні до них вимог і що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд вказав, що ОСОБА_1 перебував в статусі підозрюваного та обвинуваченого з 29 грудня 2018 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 16 вересня 2020 року (дата вступу в законну силу виправдувального вироку суду), тобто 20 місяців 18 днів.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд врахував те, що внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування було порушено нормальні життєві зв`язки, душевний стан і спосіб життя позивача, а також характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та виходячи з гарантованого мінімуму відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 дійшов висновку про стягнення на його користь 137 803,87 грн.

Крім того, суд спростував доводи сторони відповідача з приводу вироку суду від 01 лютого 2019 року, яким було затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_1 в кримінальному провадженні за ч.2 ст. 240 КК України з посиланням на те, що вирок суду, яким затверджена угода про визнання винуватості, взагалі не містив посилання на позицію обвинуваченого в суді щодо затвердження угоди чи його пояснення щодо суті та обставин злочину.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.

З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається й не спростовується, що 15.09.2018 року до ЄРДР внесені відомості №0000445 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України, за фактом умисного незаконного видобування піщано-гравійної суміші.

Відповідно до обвинувального акту від 29.12.2018 року органом досудового розслідування ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що 15.09.2018 року близько 12:00 год, не маючи дозвільних документів на проведення руслорегулюючих робіт та корисних копалин на березі річки «Сірет», що в адміністративних межах с. Петричанка Глибоцького району Чернівецької області, здійснив незаконне видобування піщано-гравійної суміші, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.240 КК України.

29.12.2018 року ОСОБА_1 було оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України.

Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року, який було залишено без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16.09.2020 року, ОСОБА_1 було виправдано з підстав не доведення вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України.

Зазначені судові рішення залишено без змін постановою Верховного Суду від 24.02.2021 року.

Крім того, судом встановлено, що до винесення вироку, яким позивача було виправдано, останній 29 грудня 2018 року уклав угоду з прокурором Сторожинецької місцевої прокуратури радником юстиції Ілікою Д.І. про визнання винуватості, яка була затверджена вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2019 року.

В подальшому, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Чернівецької області Пелепюка О.М. було задоволено частково, вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000445 від 16 листопада 2018 року, по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України, скасовано.

Ухвалою встановлено, що ОСОБА_1 не був обізнаний належним чином з наслідками укладення ним угоди про визнання винуватості, так як спосіб розпорядження речовим доказом по даному кримінальному провадженні, власником якого він являється, стороною обвинувачення був проведений таким чином, який поставив ОСОБА_1 у нерівне становище, та таким чином був позбавлений реалізувати своє право на захист у районному суді, у якому фактично конфіскація не була предметом обговорення у сторону погіршення його становища, і, як наслідок, було порушено право на захист у апеляційному порядку через обмеженість права апеляційного оскарження, яке було йому звужено від незалежних від нього причин.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

За положеннями, передбаченими статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

За приписами ст.3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Водночас, частинами 1 та 2 ст.12 вказаного Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п.п.1, 3, 4 ст.3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що законодавець поклав саме на державу обов`язок з відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

При цьому, незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду повинна бути встановлена у законному порядку.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.1173 ЦК України.

У відповідності до положень ч.ч.5, 6 ст.4 зазначеного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо.

Як зазначає позивач, незаконні дії полягали у незаконному притягненні до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.240 КК України.

Внаслідок більш ніж півтора річного періоду досудового розслідування та судового розгляду позивач втратив нормальні життєві зв`язки, можливість вести звичайний спосіб життя, зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію.

Крім того, моральна шкода полягає у фізичному болі і стражданнях, переживаннях, завданих такими діями відповідачів, а також погіршенням стану здоров`я, зокрема, постійне перебування в стресі, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість

Згідно зі ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Разом з тим, відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17, Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19.

Моральна шкода, завдана органами Національної поліції України та прокуратури, є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, а тому підлягають стягненню кошти на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статей 1174, 1176 ЦК України.

Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173,1174 ЦК України викладено у правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

При визначенні розміру на відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, належить виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час відшкодування, тобто ухвалення судового рішення.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19.

Отже, при визначенні мінімального розміру моральної шкоди суд повинен враховувати мінімальну заробітну плату, установлену законодавством на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом.

На час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення рішення мінімальний розмір заробітної плати відповідно до статті 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року встановлений у розмірі 6700 грн.

Тлумачення частини другої статті 13 Закону дозволяє зробити висновок, що розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є гарантованим мінімумом такого відшкодування, виходячи лише з тривалості кримінального провадження відносно особи.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 243/10342/18.

Таким чином, гарантований мінімальний розмір моральної шкоди, яка завдана ОСОБА_1 складає 137 803,87 грн (138019,94), виходячи з такого розрахунку.

Період, за який нараховується відшкодування 29 грудня 2018 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 16 вересня 2020 року (дата вступу в законну силу виправдувального вироку суду), тобто 20 місяців 18 днів.

20 міс х 6700 грн + 18 днів х 223,33 грн (6700 грн : 30 днів) = 134 000 + 4019 = 137 803,87 грн. (138019,94).

Причини незначної невідповідності визначеної судом суми відшкодування не є предметом оцінки судом апеляційної інстанції в рамках доводів поданих апеляційних скарг.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував обставини даної справи, характер, обсяг та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, що зумовлені значним періодом перебування під слідством та судом, що призвело до значних вимушених змін у життєвих зв`язках позивача, погіршення його стосунків з оточуючими, спричинили появу негативних психоемоційних змін, що в свою чергу зумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів для відновлення попереднього стану, а тому, виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивача у сумі 137 803,87 грн.

Апеляційний суд погоджується, що зазначений розмір відшкодування повною мірою відповідає обсягу моральних страждань, завданих позивачу внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та є належною та необхідною компенсацією для відновлення його попереднього морального та психоемоційного стану, налагодження подальших життєвих стосунків, відновлення почуття справедливості та рівня довіри до правоохоронних органів системи правосуддя в цілому.

Зазначені висновки суду узгоджуються із правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №383/596/15, у постановах Верховного Суду від 04.06.2018 року у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 року у справі №464/6863/16, від 21.06.2018 року у справі №205/119/17, від 25.07.2018 року у справі №607/14493/16-ц, від 19.09.2018 року у справі №534/955/17, від 19.12.2018 року №214/5262/15-ц.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Таким органом у цій справі є Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 року в справі №910/23967/16 прийшла до висновку, що у справах про стягнення коштів з Державного бюджету України у резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №199/6713/14-ц.

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду здійснюється безпосередньо з Державного бюджету України.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, практика якого згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України є джерелом права, деякі форми моральної шкоди, включаючи емоційні пригніченість та страждання, за самою їх природою не завжди можуть бути підтверджені якимось конкретним доказами (п.96 рішення в справі Abdulaziz , Cabales and Balkandali v. the United Kingdom від 28.05.1985р.).

Враховуючи вищенаведене, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд першої інстанції дійшов до правильного переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Аргументи апеляційної скарги Державної казначейської служби України з приводу приховання позивачем в позовній заяві факту підписання угоди 29.12.2018 року про визнання винуватості, яка була затверджена вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01.02.2019 року, судом апеляційної інстанції сприймаються критично, оскільки вказаний вирок скасовано ухвалою апеляційного суду з наведенням відповідних правових висновків (які зазначені вище по тексту постанови) та направлено справу на новий розгляд, зазначена ухвала оскаржена не була, що, в свою чергу, спростовує доводи апелянта.

Що стосується доводів апеляційної скарги ГУНП в Чернівецькій області з приводу само обмови при підписанні вказаної угоди, що свідчить про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди згідно ч.4 ст.1176 ЦК України, то суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Відповідно до ч.4 ст.1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом само обмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під само обмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи досудового слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.

Суд повинен ураховувати причини, які спонукали особу до само обмови, оскільки у наведеній вище нормі права фактично йдеться про умисел на само обмову. Проте само обмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Тобто само обмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи. Таких доказів матеріали справи не містять, а позиція поліції про те, що визнання винуватості при укладенні угоди з прокурором сприяла виправданню підсудного, не заслуговує на увагу, оскільки за таких обставин не звільняла органи дізнання та досудового слідства обов`язку зібрання та пред`явлення суду доказів винуватості особи.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та при цьому врахував, що позивача у цій справі було визнано невинуватим у зв`язку із не недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Посилання ГУ НПУ в Чернівецькій області на правовий висновок ВС в постанові від 14.09.2022 року у справі №342/681/20 не є релевантним, оскільки обставини у зазначеній справі є відмінними від обставин у цій справі, зокрема щодо складу учасників, а залучення ГУ НПУ в якості відповідача у цій справі обумовлено незаконним притягненням до кримінальної відповідальності як органом дізнання, попереднього (досудового) слідства, що допустив порушення прав позивача і здійснюючи процесуальну дієздатність мало можливість спростувати доводи позивача.

Крім того, доводи ГУ ППУ в Чернівецькій області на відсутність повноважень представляти в суді державу Україну, оскільки такі повноваження ЗУ «Про Національну поліцію» не делегуються, є безпідставними. Так, згідно ч.1 ст.13 ЗУ «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частин 1-3 ст.15 ЗУ «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції. Структуру територіальних органів поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області.

Саме цей орган через структурні підрозділи був наділений повноваженнями на здійснення дізнання, досудового слідства в кримінальному провадженні, в рамках якого був ухвалений виправдувальний вирок.

Доводи апеляційних скарг щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих переконань та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручними для апелянтів, та мають за мету задоволення їх апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області та Головного управління національної поліції в Чернівецькій області на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 травня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Кулянда М.І.