ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3145/20 Номер провадження 22-ц/814/396/23Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л.І. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.

суддів Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

за участю секретаря Боштенка В.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року та додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування відомостей про реєстрацію права власності, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача

встановила:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , виконкому Терешківської сільської ради Полтавського району, виконкому Мачухівської сільської ради Полтавського району про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування відомостей про реєстрацію права власності.

В обґрунтування позову вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , після смерті якої залишилось спадкове нерухоме майно, яке складається з 7/12 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320; 1/6 частки від земельного паю розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, розташованого в с. Щербані Полтавського району Полтавської області, яке належало їй після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року відкрито провадження у справі.

Після відкриття провадження у справі ОСОБА_6 неодноразово змінював позовні вимоги та остаточно просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 на:

-7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за вищевказаною адресою, загальною площею 165,7 кв. м, житловою площею 85,4 кв.м, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320;

-1/12 частку земельної частки (паю) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08.12.1997 року;

-1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0, 2700 га, що розташована на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області;

-1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташована на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Також просив скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на спірне майно.

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 26.11.2020 року ОСОБА_1 подарував своєму сину ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 165,7 кв. м, житловою площею 85,4 кв.м, та земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0320.

У зв`язку з тим, що у дарувальника ОСОБА_1 не було правових підстав для розпорядження відчужуваним майном у повному обсязі, оскільки частина будинку та земельної ділянки належить йому, як спадкоємцю, тому зазначений договір дарування є фіктивним. З наведених підстав просив визнати вказаний договір дарування недійсним, скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В.А.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 25 червня 2021 року зазначені цивільні справи об`єднані в одне провадження та присвоєно їм спільний судовий номер.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування відомостей про реєстрацію права власності та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на:

-7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 165,7 кв. м, житловою площею 85,4 кв.м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320;

-1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0, 2700 га, що розташована на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, яка належала померлому ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ІУ-ПЛ №000598, виданого 24.12.2001 року Щербанівською сільською радою Полтавського району, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №308;

-1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташована на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, що належала померлому ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ІУ-ПЛ №000598, виданого 24.12.2001 року Щербанівською сільською радою Полтавського району, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №308.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на 1/12 частку земельної частки (паю) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала померлому ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08.12.1997 року.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності:

-запис про право власності, внесений державним реєстратором виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб Мариною Сергіївною за номером 35926562 на об`єкт нерухомого майна - садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером № 240, власник - ОСОБА_1 ;

-запис про право власності, внесений державним реєстратором виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Коновал Людмилою Сергіївною, за номером 35375143, на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером №:01:002:0320 площею 0,0944 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за реєстраційним номером №240, власник - ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір дарування садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0320 для будівництва і обслуговуванні житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 26.11.2020, серія та номер 2133, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В.А.

Скасовано запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем Володимиром Анатолійовичем, індексний № 55370230 від 26.11.2020, підстава виникнення права власності - договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, серія та номер 2133, виданий 26.11.2020, приватним нотаріусом Москівець В.А., згідно з яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_1 .

Скасовано запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем Володимиром Анатолійовичем, індексний № 55370230 від 26.11.2020, підстава виникнення права власності - договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, серія та номер 2133, виданий 26.11.2020 приватним нотаріусом Москівець В.А., згідно з яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0320, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року вирішено питання про судові витрати.

З рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав на них апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду внаслідок порушення норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, прохає скасувати як основне, так і додаткове рішення суду. Стягнути з позивача ОСОБА_2 на його користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн. та судові витрати у розмірі 8357,10 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що земельна ділянка розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право власності на земельну частку (пай) в агрофірмі Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08.12.1997 та земельна ділянка площею 3,02 га, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на землю №000598 від 24.12.2001, площею 3,02 га яка зареєстрована в Книзі записів державних актів приватної власності на землю за № 308 є однією і тією ж земельною ділянкою.

Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ 3 0037229 від 08.12.1997 він виданий ОСОБА_5 як члену колективного сільськогосподарського підприємства, а відповідно до державного акту на право приватної власності на землю № 000598 від 24.12.2001, площею 3,02 га, яка зареєстрована в Книзі записів державних актів приватної власності на землю за № 308, ОСОБА_5 отримав земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідач ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав двічі право власності на одну й ту саму земельну ділянку.

Вказує, що суд безпідставно скасував запис про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0320, оскільки вона судом не визнана як спадкове майно. Будь-яких обґрунтувань підстав скасування запису судом не наведено.

Зазначає, що спадкодавець ОСОБА_5 не набув права власності на вищевказану земельну ділянку згідно ст. 125 Земельного кодексу України, не розпочав процедуру приватизації, та вона не входила та не могла входити до складу спадкового майна.

Вважає неправильними висновки суду про визнання за позивачем права власності на частину майна після померлої ОСОБА_4 , зокрема будинку та земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0320, оскільки ні ОСОБА_5 , ані ОСОБА_4 не зареєстрували будинок у визначеному законом порядку, тому він не входив до складу спадкового майна.

Державні реєстратори при здійсненні державної реєстрації за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно не порушували прав позивача.

ОСОБА_4 не оформила за життя право на обов`язкову частку у спадщині на земельну частку (пай) після померлого ОСОБА_5 , який не мав іншого майна у власності.

Зазначив, що час подання ним клопотання до Щербанівської сільської ради Полтавського району земельна ділянка знаходилась у комунальній власності та не передавалась у власність чи користування іншим особам; на час подання клопотання ОСОБА_1 був єдиним користувачем зазначеної земельної ділянки; земельна ділянка була зареєстрована на законних підставах. Також зазначив, що договір дарування укладений відповідно до норм чинного законодавства, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не подавалися.

Від виконавчого комітету Мачухівської сільської ради надійшли письмові пояснення, в яких виконавчий комітет визнає апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просить скасувати оскаржувані рішення суду.

Частиною третьою статті 368 ЦПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини друга, четверта та п`ята статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява№ 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).

Пунктом 3 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, встановлено, що Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система (ЄСІТС) - сукупність інформаційних та телекомунікаційних підсистем (модулів), які забезпечують автоматизацію визначених законодавством та цим Положенням процесів діяльності судів, органів та установ в системі правосуддя, включаючи документообіг, автоматизований розподіл справ, обмін документами між судом та учасниками судового процесу, фіксування судового процесу та участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції, складання оперативної та аналітичної звітності, надання інформаційної допомоги суддям, а також автоматизацію процесів, які забезпечують фінансові, майнові, організаційні, кадрові, інформаційно-телекомунікаційні та інші потреби користувачів ЄСІТС.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Системний аналіз частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси.

При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові від 20.01.2023 р. при розгляді справи № 465/6147/18, а також щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Відповідачі виконавчий комітет Терешківської сільської ради, виконавчий комітет Мачухівської сільської ради, третя особа ОСОБА_7 , представник співвідповідача ОСОБА_8 до апеляційного суду не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином на офіційні електронні адреси, про що свідчать довідки про доставку судових повісток-повідомлень.

Участь відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні забезпечена представником ОСОБА_10 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які до суду не з`явились.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_10 , позивача ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що з 21 вересня 1968 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Уманської міської ради Черкаської області за актовим записом № 432 (том 1 а.с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 (а.с. 19).

Згідно із заповітом від 23.04.1997 року, посвідченим секретарем виконкому Щербанівської сільської ради Запекою В.О., зареєстрованим у реєстрі за №84, ОСОБА_5 заповів усе своє майно синові ОСОБА_1 (том 1 а.с.102).

За заявами сина померлого ОСОБА_1 від 09.11.2017 року про прийняття спадщини згідно заповіту та за заявою дружини померлого - ОСОБА_4 від 01.12.2017 року про прийняття спадщини за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 09.11.2017 року Полтавською районною державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №594/2017. Інших заяв про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило (том 1 а.с.236, 237, 248).

17.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток приватизованої земельної ділянки з кадастровим номером :00:042:0030 та 5/6 часток приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :05:005:0019; зазначивши у заяві, що спадкоємцем 1/6 частки за законом є дружина ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 240).

17.03.2020 р. ОСОБА_1 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток вищезазначених земельних ділянок ( том 1 а.с.244,246).

Постановою державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори від 21.05.2018 року за №02-31/707 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 248).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 . Після її смерті Полтавська районна державна нотаріальна контора 04.09.2019 року відкрила спадкову справу № 445/2019 за заявами про прийняття спадщини за законом, які подали сини померлої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (том 1 а.с. 18, 226,227).

Згідно матеріалів вказаної спадкової справи на майно померлої ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Постановою нотаріуса від 22.09.2020 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю можливості встановлення кола спадкоємців та необхідності перерозподілу спадкового майна.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок збудований під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Розмір часток кожного із співвласників на вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, становить по 1/2 частині, виходячи із засад рівності часток.

Мати позивача ОСОБА_4 на день відкриття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_5 була непрацездатною, тому має право на обов`язкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_5 , яка складає 1/6 частину від усього майна, враховуючи те, що на час смерті ОСОБА_5 право на спадкування за законом мали б його сини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Спадкоємцями майна за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 у рівних частках є її сини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Спадкове майно після смерті ОСОБА_4 складається із: 7/12 часток садибного (індивідуального) житлового будинку у с. Щербані Полтавського району Полтавської області; права на 1/6 частку від земельного паю розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08.12.1997 року; 1/6 частку земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га та 1/6 частки земельної ділянки за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Встановивши вказане, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову та визнання за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відповідних частках.

Визнав за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на 1/12 частку земельної частки (паю).

Скасував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером №:01:002:0320.

Також суд дійшов висновку про визнання недійсним договір дарування садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0320 для будівництва і обслуговуванні житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 26.11.2020, серія та номер 2133, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В.А. та скасував записи про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у Державному реєстрі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини, відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини.

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (законодавство, яке діяло на момент виникнення правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними.

Частиною першою ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із частиною першою статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості, є необов`язковим.

Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056.

Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад.

Здійснення державної реєстрації права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1981 рік) регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності.

Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може слугувати відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим.

Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття об`єкта до експлуатації.

В оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що право власності на спірний житловий будинок виникло до його реєстрації у відповідному державному реєстрі, після завершення його будівництва (зведення) та внесення відповідного запису до погосподарської книги.

Як встановив місцевий суд, і з цим погоджується колегія суддів, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які з 21 вересня 1968 року і до дня смерті перебували у зареєстрованому шлюбі, у період шлюбу побудували житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами.

Зазначене підтверджується свідоцтвом на забудову індивідуальної садиби в с. Щербані Полтавського району Полтавської області на ім`я ОСОБА_5 , яке зареєстроване під №102 у виконкомі Щербанівської сільської ради 09.10.1973 року.

У свідоцтві зазначено, що строк початку будівництва 08.10.1973 р., строк закінчення будівництва - 08.10.1976 року (том 1 а.с.23-25).

За інформацією виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06.10.2020 року за №02-28/2160, у будинку по АДРЕСА_1 на день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 були зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Відповідно до погосподарського обліку, який ведеться у виконавчому комітеті Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, зазначене домоволодіння значиться за ОСОБА_5 (том 1 а.с. 37).

Факт побудови спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у 1979 році підтверджується також технічним паспортом, виготовленим 18.08.2018 року на замовлення ОСОБА_1 (том1 а.с. 180-183).

Враховуючи те, що спірний будинок збудований під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому, вірно встановив, що розмір часток кожного із співвласників на вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, становить по 1/2 частині, виходячи із засад рівності часток.

Той факт, що ОСОБА_4 не проживала у спірному будинку понад 23 роки та не зверталася до суду із позовом про розподіл майна подружжя, не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року по справі №647/1683/15-ц

Також суд першої інстанції правильно встановив, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 до складу спадщини входили:

- частина садибного (індивідуального) житлового будинку по АДРЕСА_1 ;

- земельна ділянка за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га, земельної ділянки за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, які належали померлому ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку IV-ПЛ №000598, виданого 24.12.2001 року Щербанівською сільською радою Полтавського району, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №308 (том 3 а.с.2),

- право на земельну частку (пай) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08.12.1997 року ( том 1 а.с.27).

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 на день відкриття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_5 була непрацездатною, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вона має право на обов`язкову частку у спадщині.

З урахуванням того, що на час смерті ОСОБА_5 право на спадкування за законом мали б його сини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обов`язкова частка ОСОБА_4 у праві на спадщину після померлого чоловіка ОСОБА_5 складає 1/6 частину від усього майна.

Також суд першої інстанції правильно встановив, що спадкоємцями майна за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 у рівних частках є її сини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Спадкове майно після смерті ОСОБА_4 складається із:

-7/12 часток садибного (індивідуального) житлового будинку у с. Щербані Полтавського району Полтавської області;

-права на 1/6 частку від земельного паю розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08.12.1997 року;

-1/6 частку земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га та 1/6 частки земельної ділянки за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Встановивши наведене, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , на яке він має право за законом, а саме на:

7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320;

1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га;

1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області;

на 1/12 земельної частки (паю) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08.12.1997 року.

Як убачається з матеріалів справи, за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно від 29.09.2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Коновал Людмилою Сергіївною 04.02.2020 року внесено запис про право власності за номером 35375143 на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером №:01:002:0320 площею 0,0944 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за реєстраційним номером №240, згідно з яким власником майна зазначений ОСОБА_1 (том 1 а.с.30-31).

Державним реєстратором виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб Мариною Сергіївною 11.03.2020 року внесено запис про право власності за номером 35926562 на об`єкт нерухомого майна - садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером № 240, згідно з яким власником майна зазначений ОСОБА_1 (том 1 а.с.29-30).

Підставою для державної реєстрації зазначена «виписка, серія та номер: 1083, виданий 24.02.2020 року, видавник: Щербанівська сільська рада Полтавського району Полтавської області».

Місцевий суд правильно встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що згідно виписки з погосподарської книги за № 1083 від 24.02.2020 року, виданої Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1 є користувачем житлового будинку у АДРЕСА_1 .

Отже реєстрація за ОСОБА_1 права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку здійснена без достатніх правових підстав.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності, внесений державним реєстратором виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб Мариною Сергіївною за номером 35926562 на об`єкт нерухомого майна - садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером № 240, власник - ОСОБА_1 ; а також запис про право власності, внесений державним реєстратором виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Коновал Людмилою Сергіївною, за номером 35375143, на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером №:01:002:0320 площею 0,0944 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за реєстраційним номером №240, власник - ОСОБА_1 .

При вирішенні позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції встановив, що згідно із договором дарування від 26.11.2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В.А. та зареєстрованим у реєстрі за №2133, ОСОБА_1 (батько) подарував, а ОСОБА_3 (син) прийняв в дар земельну ділянку площею 0,0944 га, з кадастровим номером :01:002:0320, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (том 3 а.с.18).

У витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.11.2020 року № 234339039 приватним нотаріусом Москівцем В.А. на підставі договору дарування від 26.11.2020 року внесено запис про право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:002:0320, згідно з яким власником майна зазначено ОСОБА_3 ( том 3 а.с.20).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.11.2020 року №234338368 приватним нотаріусом Москівцем В.А. на підставі договору дарування від 26.11.2020 року внесено запис про право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким власником майна зазначено ОСОБА_3 ( том 3 а.с.23).

Згідно зі ст. 16 ЦК України, одним із засобів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним.

В абзаці п`ятому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, такі іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У ч.1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 234 ЦК України вказано, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договір дарування не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення відчуження частки у спадковому майні іншою особою, який також має право як спадкоємець на це майно.

Договори, направлені на умисне позбавлення права власності на частку у майні, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

Відповідно до абзацу третього п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості, є необов`язковим.

Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056.

Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад.

Здійснення державної реєстрації права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1981 рік) регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності.

Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може слугувати відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим.

Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття об`єкта до експлуатації.

Враховуючи те, що оспорюваний договір дарування був укладений відповідачем під час існування спору про спадкове майно між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тоді як права позивача на частку у спадковому майні порушені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дарувальник ОСОБА_1 діяв недобросовісно та, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам ОСОБА_2 , уклавши оспорюваний договір дарування, позбавив позивача права на частку у спадковому майні.

За таких обставин місцевий суд дійшов вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0320 для будівництва і обслуговуванні житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 26.11.2020, серія та номер 2133, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В.А.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення похідних позовних вимог ОСОБА_2 про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесених приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В.А., індексний № 55370230 від 26.11.2020, на підставі вказаного договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, за ОСОБА_3 .

При цьому місцевий суд правильно послався на те, що інтерес позивача, який має право на частку у спірному житловому будинку та земельній ділянці на якій він розташований, порушено саме внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності на спірне нерухоме майно.

Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

При цьому враховано, що право власності на спірний житловий будинок виникло до його реєстрації у відповідному державному реєстрі, після завершення його будівництва (зведення) та внесення відповідного запису до погосподарської книги.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що земельна ділянка розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право власності на земельну частку (пай) в агрофірмі Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08.12.1997 та земельна ділянка площею 3,02 га, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на землю №000598 від 24.12.2001, площею 3,02 га, що зареєстрована в Книзі записів державних актів приватної власності на землю за № 308, - є однією і тією ж земельною ділянкою, - не підтверджені належними і допустимими доказами.

Твердження про те, що ОСОБА_4 не оформила за життя право на обов`язкову частку у спадщині на земельну частку (пай) після померлого ОСОБА_5 , тому не має права на неї, є помилковими, оскільки право на обов`язкову частку пай ОСОБА_4 встановлено ст. 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Суд першої інстанції надав правильну правову оцінку іншим позовним вимогам ОСОБА_2 , та на підставі пояснень сторін, наданих ними доказів, які детально проаналізовані місцевим судом, та не спростовані відповідачами, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично дублюють заперечення проти позовних вимог, зводяться до незгоди з ухваленим рішенням суду та не спростовують правильних висновків місцевого суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Оскаржуване рішення місцевого суду відповідає вимогам закону. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів не вбачається.

В апеляційній скарзі відповідач просить також скасувати додаткове рішення суду першої інстанції від 16 червня 2022 року, яким розподілено судові витрати, як похідне від основного рішення. Інших підстав для скасування в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо оскарження рішення суду першої інстанції від 08 червня 2022 року, тому і додаткове рішення суду першої інстанції від 16 червня 2022 року, яким розподілено судові витрати, не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд першої інстанції не задовольняє апеляційну скаргу відповідача, за подачу якої ним сплачено судовий збір у сумі 8357,10 грн. та понесені витрати на правничу допомогу у сумі 8000,00 грн., оскаржувані рішення суду першої інстанції залишаються апеляційним судом без змін, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 374 ч.1 п.1, 375,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року та додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року та додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді С.Б.Бутенко

О.В.Прядкіна