СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 753/15067/22

пр. № 2/759/1772/23

21 березня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Овдій В.В.,

за участі представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позов обґрунтовано неналежним невиконанням договору позики у зв`язку із чим наявна заборгованість у розмірі 12000, 00 грн, яку просить стягнути, а також 3 % річних у розмірі 33,53 грн., судовий збір у розмірі 992,30 та витрати на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2022 р. матеріали цивільної справи передано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва за підсудністю, оскільки згідно відомостей Департаменту з питань реєстрації КМДА відповідач ОСОБА_2 , значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 , що за адміністративно-територіальним поділом відноситься до Святошинського району м. Києва.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.02.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

10.03.2023 року надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач просить закрити провадження у справі у зв`язку зі сплатою боргу, на підтвердження чого надає квитанцію. Вимоги щодо розподілу судових витрат вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим просить зменшити стягнення за витратами на професійну правничу допомогу адвоката до розміру 1000,00 грн., а також здійснити перерозподіл судового збору.

21.03.2023 року надійшла відповідь на відзив у якій представник позивача зазначає, що на підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Добровільне задоволення вимог відповідачем після пред`явленням позову не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат. Вказує, що доводи відповідача щодо співрозмірності судових витрат на правову допомогу є безпідставними, ОСОБА_1 надані належні та допустимі докази для відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн., що підтверджує: договором про надання правової допомоги, звітом про надання правової допомоги, доказами сплати грошових коштів згідно договору на рахунки АО «Алтекса».

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує.

Представник відповідача у судовому засіданні надав оригінал квитанції про сплату заборгованості за договором позики. Разом із цим заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн., вказує, що така сума не є виправданою, оскільки категорія складності справи не є співрозмірною з оплатою послуг адвоката, а тому просить зменшити її до 1000,00 грн.

Судом встановлено, що згідно копії розписки 18.02.2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 72000,00 грн. на умовах безвідсотковості. За умовами договору відповідач зобов`язувався повернути позику в розмірі 64000,00 грн. в строк до 10.10.2022 року.

У зв`язку із неналежним виконанням боргового зобов`язання, виникла заборгованість у розмірі 12000,00 грн.

Згідно оригіналу квитанції №TS208847 від 17.03.2023 року ОСОБА_2 сплачено 12050,00 грн. боргу на рахунок ОСОБА_1 за договором позики.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, доходить наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі N 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24ц12).

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи містять докази факту виконання боргового зобов`язання за договором позики, виконаного після пред`явленням позову, провадження у цій частині підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмету спору (п. 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України).

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати: сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховується: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Верховний Суд дотримується позиції (постанови КГС ВС від 07.08.2018 у справі № 916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18), що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Для підтвердження наведеної позиції Верховний Суд звертається до критеріїв, які застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі 27 Огляд судової практики КГС ВС статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з аналізу судової практики Верховного Суду (постанови КГС ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18), якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених позивачем витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги надано договір про надання правової допомоги від 15.11.2022 р., додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 15.11.2022 р., звіт про надання правової допомоги, квитанцію про оплату послуг за договором про надання правової допомоги.

Отже, зважаючи на вищевикладені обставини, а також докази надані позивачем про надання професійної правничої допомоги, суд вважає, що вказана вимога підлягає частковому задоволенню, шляхом зменшення розміру судових витрат до розміру 5000 грн 00 коп., оскільки заявлена сума у розмірі 9000,00 грн. є неспівмірною із ціною позову, зі складністю справи з даним обсягом адвокатських послуг, які не відповідають критерію реальності таких витрат за кількістю послуг, що надаються адвокатом за договором та фактично виконаних.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 255,259, 263-265, 268, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу, закрити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_1 ) судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. та судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Єросова