ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2216/23 Справа № 220/61/22 Суддя у 1-й інстанції - Дурач О.А. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 220/61/22 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каратиш Юлія Валеріївна, до ОСОБА_2 , Великоновосілківської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каратиш Юлія Валеріївна,

на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 08 листопада 2022 року,

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каратиш Ю.В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Великоновосілківської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Уточнивши позовні вимоги (а.с. 43-48), позов обґрунтовувала тим, що 14 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме, житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору купівлі-продажу ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 обумовлену суму грошових коштів в розмірі 1 500 гривень, а останній, в підтвердження того, що отримав грошові кошти, надав їй розписку та документи на будинок - Свідоцтво про право власності на житло та технічний паспорт на домоволодіння.

Сторони домовилися в подальшому нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, однак ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору ухиляється, посилаючись на вік та постійне проживання за межами України, зазначаючи, що не має можливості приїхати та здійснити всі необхідні дії для реєстрації права власності на будинок за позивачкою.

Зазначає, що вона набула право власності на спірний житловий будинок в порядку ст.330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, який фактично не мав права його відчужувати на той період, оскільки його право власності в порядку спадкування на житловий будинок не було оформлено.

Посилаючись на положення Цивільного Кодексу України щодо набувальної давності, просить позовні вимоги задовольнити, визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати залишити за позивачем.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 08 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каратиш Ю.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, просить рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 08 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку обставинам, за яких позивач заволоділа нерухомим майном будинком за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 є добросовісним набувачем вказаного житлового будинку, яка відкрито та безперервно володіла нерухомим майном більше 10 років. Вона з 17 квітня 2007 року набула право власності на нерухоме майно після фактичного укладення договору купівлі-продажу із ОСОБА_2 , який є спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , і з того часу фактично користувалася спірним будинком, здійснила в ньому ремонт та почала проживати в будинку разом зі своєю сім`єю.

Зазначає, що вона набула право власності на спірний житловий будинок в порядку ст. 330 ЦК України як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, який не мав права його відчужувати на той період, оскільки його право власності в порядку спадкування на житловий будинок не було оформлено. Суд першої інстанції неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів та прийшов до хибного висновку про відмову у задоволенні позову.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з`явилися, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Від адвоката Каратиш Ю.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява з проханням розглянути справу без їх участі. Апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каратиш Ю.В, підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно свідоцтва про права власності на житло від 15 березня 1993 року та Технічного паспорту на домоволодіння, що знаходиться у власності громадянина ОСОБА_4 , який зазначений у позовній заяві, як батько відповідача ОСОБА_5 , є власником житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 . (а.с. 16- 18)

Право власності ОСОБА_4 на даний будинок підтверджується також довідкою від 23 вересня 2021 року, виданою виконкомом Великоновосілківської селищної ради, згідно якої будинок номер АДРЕСА_1 числиться за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказане зазначено у по господарській книзі запис № 2, номер особового рахунку 118. (а.с. 19)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 294433792 від 12 січня 2022 року, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано. (а.с. 20)

Відповідно до листа про надання інформації Великоновосілківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Волноваському районі Донецької області від 15 лютого 2021 року за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актового запису про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не виявлено. (а.с. 55)

Згідно інформації від 10 лютого 2022 року, наданої Великоновосілківською державною нотаріальною конторою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) спадкову справу після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено 07 липня 2006 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою № 291/2006. 01 листопада 2006 року та 10 червня 2008 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою видані свідоцтва про право га спадщину. На теперішній час спадкова справа № 191/2006 зберігається у Донецькому обласному державному нотаріальному архіві. (а.с. 57)

Згідно інформації від 04 серпня 2022 року, наданої Великоновосілківською державною нотаріальною конторою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у зв`язку з бойовими діями, які ведуться на території району, надати відомості чи відкривалася спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також чи зверталися спадкоємці з заявою про прийняття спадщини та чи видавалось свідоцтво про спадщину не має можливості. (а.с. 75)

Згідно копії Свідоцтва про переміну прізвища, імені та по батькові серії НОМЕР_1 виданого 19 листопада 2002 року ОСОБА_2 перемінив по батькові на « ОСОБА_6 » про що в книзі реєстрації актів про переміну прізвища, імені, по батькові 19 листопада 2002 року зроблено запис № 112. (а.с. 23)

З копії розписки від 14 квітня 2007 року убачається, що ОСОБА_2 , продав будинок за 1500 гривень, претензій до покупця не має. (а.с. 21)

При цьому судом зроблений обґрунтований висновок, що у даній розписці відсутні відомості щодо покупця будинку та жодні дані про об`єкт щодо якого йдеться в розписці.

Відповідно до копії розписки від 17.11.2021 р., ОСОБА_2 зазначає, що 14 квітня 2007 року він продав ОСОБА_1 будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; даний будинок належав його батьку, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві особистої власності; його по батькові « ОСОБА_7 » було змінено на « ОСОБА_6 »; до ОСОБА_1 претензій не має. (а.с. 22)

Звертаючись до суду до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що має право на вказаний будинок на підставі набувальної давності, фактично між сторонами виникли правовідносини купівлі-продажу нерухомого майна. Так, підставою для вселення та реєстрації місця проживання позивача у житловому будинку є саме сплата нею грошових коштів відповідачу за придбання вказаного будинку, без належного оформлення договору купівлі-продажу. З 20 травня 2008 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Великоновосілківської селищної ради від 23 вересня 2021 року, сплачує комунальні платежі, згідно наданих суду квитанцій, за період з 02 липня 2009 року по 10 березня 2019 року; нею укладено договір про користування електричною енергією 17 жовтня 2013 року.

Судом встановлено, що власником спірного нерухомого майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . До 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У період з 2013 року по 12 січня 2022 року (дата Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 294433792) реєстрації вказаного майна за новим власником не відбулося.

Інших відомостей щодо родинних зв`язків відповідача та власника майна, яке є предметом позову, ОСОБА_4 , даних щодо смерті вказаної особи, суду не надано, клопотань про витребування даних про смерть ОСОБА_4 , не заявлено.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції встановивши, що позивачка була обізнана щодо власника спірного майна, нею були сплачені грошові кошти за будинок з метою його купівлі, відповідний договір укладено не було, як і не було з`ясовано чи є інші особи, які претендують на вказане майно, дійшов висновку, що сама по собі реєстрація позивача у спірному будинку не є правовою підставою для набуття права власності на нього. При цьому судом враховано, що відсутній критерій добросовісності у позивача під час заволодіння цим спірним будинком, що виключає можливість набуття позивачкою права власності на будинок, який є предметом позову, за набувальною давністю.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20).

За набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача про те, що вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним будинком, утримує його у належному стані, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на спірне житлове приміщення за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому, не є підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. Крім того, доводи апеляційної скарги не підтверджуються належними і достатніми доказами. В свою чергу, за частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.п «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каратиш Юлія Валеріївна, залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 05 квітня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста