Провадження №2/523/763/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання: Ахламової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, у загальному позовному провадженні, цивільну справу №523/14853/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною вище позовною заявою до ОСОБА_2 про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька ОСОБА_3 . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року шлюб розірвано. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2022 року визначено місце проживання дитини разом із матір`ю ОСОБА_1 . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби у м. Одесі відкрито виконавче провадження, за яким ОСОБА_2 є боржником, оскільки не сплачує аліменти з моменту винесення рішення про сплату аліментів. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої, а також для перебування за межами України у зв`язку із збройної агресією РФ проти України. Водночас, дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Але, не зважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Дитина навчається у Нерубайському закладі середньої освіти № 2 1-3 ступенів Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області. Також позивачка разом із своїм теперішнім чоловіком мають у власності земельну ділянку, на якій починають будівництво будинку. Виїжджати на довготривалий час за кордон, позивач не планує. Позивач з дитиною мають бажання поїхати до бабусі у гості яка проживає у Німеччині, а також мають бажання злітати до друзів у Канаду та США. Для виїзду до Канади та США необхідно мати дозвіл на виїзд від батька або рішення суду, оскільки ці документи вимагає міграційна служба даних країн. Також, для отримання різних довідок необхідний підтверджуючий документ про дозвіл батька щодо виїзду за кордон також у країнах Євросоюзу, а оскільки відповідач не надає такого дозволу, позивач просить суд ухвали рішення яким надати тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКІШ № НОМЕР_1 ) без згоди батька до країн Євросоюзу, Сполучених штатів Америки та Канади.

Ухвалою від 28 грудня 2022 року було відкрито загальне позовне провадження.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, але матеріали справи містять заяву представника позивача - адвоката Броднікової Т.Г., якою вона просила задовольнити позовну заяву та провести розгляд справи у їх з позивачем відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Матеріали справи містять заяву представника відповідача - адвоката Тищенко С.Ю., в якій він зазначив, що відповідачу відомо про те, що у провадженні Суворовського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до нього про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон. Через перебування відповідача на військовій службі у військовій частині, він позбавлений можливості надати нотаріально завірену заяву про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а тому позов визнає та просить суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, у судове засідання не з`явився, про час ті місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Судом не здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206, 207 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , прийнявши визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , оскільки таке визнання є безумовним, та не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідає інтересам дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 , видане Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2022 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Дитина ОСОБА_3 навчається у Нерубайському закладі середньої освіти № 2 1-3 ступенів Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, про що свідчить характеристика та підтвердження зі школи.

Позивач має намір виїхати з дитиною за кордон, зокрема до Німеччини, Канади та Сполучених штатів Америки, з метою відвідування бабусі, друзів, оздоровлення, відпочинку, дозвілля та ознайомлення з новими культурами.

Дитині сторін ОСОБА_3 , на день звернення до суду її мати ОСОБА_1 з позовом, виповнилось 12 років.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

На час розгляду справи існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року (справа № 235/139/16-ц).З огляду на викладене, суд зазначає що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Будь-яких доказів того, що мати діє всупереч інтересам неповнолітньої дитини, матеріали справи не містять.

Також суд бере до уваги те, що відповідач визнав позовні вимоги, та фактично надав дозвіл на виїзд дитини за кордон, про що його представник - адвокат Тищенко С.Ю. надав суду письмову заяву.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача, а у відповідача є складнощі із наданням відповідного дозволу на виїзд їх дитини за кордон посвідченого нотаріально, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування в зв`язку з оздоровленням, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог, та надання дозволу на виїзд неповнолітньої ОСОБА_5 за кордон без згоди батька, та до конкретних держав, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

При цьому, суд зазначає, що в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України, а право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується.

На підставі викладеного, керуючись: статтями 12, 13, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про надання тимчасового дозволу на виїзд за кордон- задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) без згоди батька ОСОБА_2 , до країн Євросоюзу, Сполучених штатів Америки та Канади, терміном з дати набрання судовим рішенням законної сили та до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 03.04.2023р.

Суддя: К.О. Далеко