Номер провадження: 22-ц/813/2920/23
Справа № 500/2410/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бурнусус О. О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) адвоката Петрова Володимира Степановича на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , третя особа Ізмаїльська міська рада Одеської області про поділ майна, виділ частки, припинення права власності та визначення порядку користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала та остаточно просила:

- провести реальний поділ незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами зі ступенем готовності 100% за адресою: АДРЕСА_1 з виділенням ОСОБА_2 частини згідно варіанту № 2 як для першої сторони по висновку судової будівельно-технічної експертизи № 081/2014 року від 31.10.2014 року, що складається з літ. «А» - житловий будинок в складі: 1/2 частки приміщення № 3 площею 11,7 кв.м, приміщення № 4 площею 15.2 кв.м., лiт. «Б» - літня кухня, лiт. «б» - веранда літньої кухні, лiт. «В» - вбиральня, літ. «Г». - сарай, лiт. «Ж» - навіс, літ. «Е» - сарай, що становить 41/100 частини недобудованого житлового будинку і надвірних споруд;

- визнати право власності на об`єкт незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами, що складається з літ. «А» - житловий будинок в складі: 1/2 частки приміщення № 3 площею 11,7 кв.м, приміщення № 4 площею 15.2 кв.м., лiт. «Б» - літня кухня, лiт. «б» - веранда літньої кухні, лiт. «В» - вбиральня, літ. «Г». - сарай, лiт. «Ж» - навіс, літ. «Е» - сарай за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право часткової загальної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на об`єкт незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами, що складаються з будівельних матеріалів за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 1/2 частку майнового права забудовника і зобов`язати ОСОБА_2 після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене майно;

- передати в користування ОСОБА_2 частину земельної ділянки, яка закріплена за житловим будинком з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , площею 248,5 кв.м., згідно рис. № 6 по варіанту № 2 як для першої сторони по висновку судової будівельно-технічної експертизи № 081/2014 від 31.10.2014 року за такими точкам від № 4 до № 5 - 10,24 м., від № 5 до № 6 - 1,0 м, від № 6 до № 7 - 4,88 м., від № 7 до № 8 20,24 м., від № 8 до № 10 4,16 м., від № 10 до № 11 5,59 м., від № 11 до № 12 31,46 м., від № 12 до № 13 0,97 м., від № 13 до № 4 3,50 м.,

- покласти перепланування недобудованого житлово будинку АДРЕСА_1 згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 081/2014 від 31.10.2014 року на ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рівних частках, закласти дверний проріз між приміщеннями № 1 передпокій та № 4 житлова, встановити дверний проріз між приміщеннями № 3 житлова та № 4 житлова, встановити перегородку в приміщенні № 3 житлова.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.12.2011 року по справі № 2-4902/11 та ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 січня 2012 року по справі № 2-4902/11 було визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 1/2 частині кожному будівельних матеріалів, які були використані на будівництво житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . Позивач зазначала, що житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , є незакінченим будівництвом з ступенем готовності 100%, використовується для проживання, а тому є можливим виділити в натуральному вираженні частку ОСОБА_2 згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 081/2014 року від 31.10.2014 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Петров Володимир Степанович подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.01.2023 року залучено до участі у справу ОСОБА_1 у якості правонаступника апелянта та позивача по справі ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 11.04.2023 року на 14-00 год., представник третьої особи Ізмаїльської міської ради Одеської області, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

Представники позивача ОСОБА_1 адвокат Петров В.С. та представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Арнаут А.Г. прийняли участь у розгляді апеляційної скарги за допомогою відео-конференції.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що:

- за життя спадкодавця ОСОБА_4 самочинно без отримання дозволу у встановленому законом порядку здійсненобудівництво (реконструкція) по АДРЕСА_1 , яке не прийнято в експлуатацію і право власності на яке за спадкодавцем зареєстроване не було;

- у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як спадкоємців та співвласників на підставі судового рішення, яке вступило в законну силу, будівельних матеріалів, які були використані на будівництво такого об`єкту, розташованого по АДРЕСА_1 , виник обов`язок ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно;

- звернення до суду з позовом з приводу визнання права власності на незавершене будівництвом об`єкту може здійснюватися за наявності даних про прийняття такого об`єкту до експлуатації або про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право;

- позивачкою не надану суду належних та допустимих доказів, що засвідчують введення об`єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна, як об`єкта цивільного права, а також не надано докази щодо дотримання співвласниками визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього;

- визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19)) та відсутні правові підстави для проведення поділу з виділенням на праві власності позивачеві відповідної частини незавершеного будівництвом зі степеню готовності 100 % житлового будинку, господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- позивач та відповідач є співвласниками саме будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку, господарських будівель і споруд, але вимоги щодо їх поділу позивачем не заявлялися;

- відсутність підстав для задоволення первісних позовних вимог про проведення поділу з виділенням на праві власності позивачеві відповідної частини житлового будинку, господарських будівель, унеможливлює задоволення похідних вимог про припинення права часткової власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на будівельні матеріали, які використані на будівництві житлового будинку з надвірними спорудами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_2 1/2 частки майнового права забудовника і зобов`язання її після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене майно, передачу в користування ОСОБА_2 частину земельної ділянки

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- згідно з технічним паспортом, виданим 13.03.2009 року КП «Ізмаїльське МБТІ» об`єкт будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був збудований у 1997 році з відхиленням від плану забудови;

- згідно з постановою інспекції державної архітектурно-будівельної комісії від 18 червня 2001 року за № 745, спадкодавця ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП у зв`язку з тим, що по АДРЕСА_1 самочинно без отримання дозволу у встановленому законом порядку здійснив будівництво гаражу літ. «Д», сараю літ. «Г», збільшив житлову площу будинку на 9,5 кв.м.;

- рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.12.2011 року по справі № 2-4902/11, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 ;

- ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 січня 2012 року по справі № 2-4902/11, виправлено допущену описку в рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду від 13 грудня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. Резолютивну частину рішення суду викладено у наступній редакції: позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будівельні матеріали, які були використані на будівництво частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будівельні матеріали, які були використані на будівництво частини житлового будинку надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 ;

Колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Виділ частки з майна, в якому є лише 2 співвласники, за правовими наслідками в такому випадку фактично тотожній поділу.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України або поділу нерухомого майна, частки в якому належать лише двом співвласникам, право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них» (яка була чинною на час розгляду судами справи).

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Саме у зв`язку із цим після смерті ОСОБА_4 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судом в порядку спадкування було визнано право власності на будівельні матеріали, які були використані на будівництво 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами за кожним із спадкоємців.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Установивши, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 за життя самочинно без отримання дозволу у встановленому законом порядку здійснив будівництво гаражу літ. «Д», сараю літ. «Г», збільшив житлову площу будинку на 9,5 кв.м., за що був притягнутий до адміністративної відповідальності, і дане будівництво до часу відкриття спадщини у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 не було прийнято в експлуатацію і за спадкодавцем не було зареєстроване право власності на реконструйований будинок збільшеної площі та самочинно зведені прибудинкові споруди і кожна із сторін у справі є власниками в порядку спадкоємства будівельних матеріалів, які були використані на будівництво 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_5 ) позовних вимог про проведення поділу з виділенням на праві власності позивачеві відповідної частини житлового будинку, господарських будівель та похідних вимог про припинення права часткової власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на будівельні матеріали, які використані на будівництві житлового будинку з надвірними спорудами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_2 1/2 частки майнового права забудовника і зобов`язання її після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене майно, передачу в користування ОСОБА_2 частину земельної ділянки.

Крім того, є слушними заперечення проти позову, викладені у письмових поясненнях Ізмаїльської міської ради про те, що земельна ділянка, на якій розташоване самовільне будівництво за адресою: АДРЕСА_1 , Ізмаїльською міською радою у власність або оренду не надавалась, межі її не встановлені, кадастровий номер не привласнювався, правовстановлюючі документи відсутні, внаслідок чого вказана земельна ділянка не є сформованою згідно діючого законодавства, а тому не може бути об`єктом цивільних прав. Виділення земельної ділянки у користування за даною адресою є виключною компетенцією Ізмаїльської міської ради і має відбуватися за передбаченою законом процедурою.

Доводи апеляційної скарги про те, що будинок та надвірні споруди, будучи з готовністю 100 %, мають технічну можливість і можуть бути виділені у власність позивачки відповідно до її частки у спадщині за варіантом виділу, який визначений судово-будівельною експертизою ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень імені Скибінського С.С.» № 081/2014 від 31.10.2014 року висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки визначальним в даному випадку є не 100-відсоткова готовність об`єкту будівництва і не наявність технічної можливості для виділу частки нерухомого майна в натурі, а статус даного об`єкту самочинне будівництво, що перешкоджає виділу частки майна в натурі або поділу цього майна.

Доводи апеляційної скарги, що будинок не відноситься до самочинного будівництва, оскільки був зведений до 05.08.1992 року з просинанням на технічний паспорт 2018 року, не може бути взятими до уваги, оскільки в самому експертному висновку 2014 року, на якій посилається апелянт, як на актуальний, вбачається, що будівництво спірного будинку було завершено у 1997 році. Сам по собі технічний паспорт не є правовстановлюючим документом і рік будівництва будівель та споруд, який відображається у технічному паспорті і як правило вказується зі слів власника (співвласника). Експертиза та додаткова експертиза, якою визначено додатковий варіант поділу майна в натурі проводилась з ініціативи позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неспроможності прийняття до уваги посилання позивача на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 22.07.2020 року по справі № 202/4229/18 та від 07.09.2020 року по справі № 336/4781/18, оскільки вони зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними з правовідносинами по даній справі, а наведену позивачем та апелянтом судову практику Верховного Суду у постановах від 22.07.2020 року по справі № 202/4229/18 та від 07.09.2020 року по справі № 336/4781/18 релевантною судовою практикою при розгляді справи, рішення в якій переглядається в апеляційному порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновок міськрайонного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Таким чином, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) адвоката Петрова Володимира Степановича - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 18.04.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова