ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3448/23 Справа № 210/824/22 Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р. Є. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу №210/824/22 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями,за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року (суддя Скотар Р.Є., повний текст судового рішення складено 19 січня 2023 року),

в с т а н о в и в :

18 лютого 2022року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями,посилаючись на те, що він працював з 21 грудня 1979 року по 23 березня 2007 року підземним гірничим робітником очисного забою, підземним кріпильником, бурильником шпурів на молотках важкого типу, машиністом бурової установки, слюсарем по ремонту обладнання на шахтах ім. Кірова та Артема-1 РУ «Кірова», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». 23 березня 2007 року звільнився з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідно до акту розслідування професійного захворювання від 12 січня 1998 року робота позивача відзначалася важкими фізичними навантаженнями, що перевищували ГДК. В 1998 році Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини позивачу було встановлено захворювання: вегетативно-сенсорна полі невропатія 3 стадії з вираженим нейродистрофічним синдромом у вигляді множинних періартрозів, деформуючого артроза ліктьових та колінних суглобів, ПФ 2 ступеню в поєднанні зі стійким полірадикулярним синдромом, переважно на люмбальному рівні, захворювання визнане професійним. За висновком МСЕК в 1998 році позивачу вперше встановили втрату працездатності у розмірі 40%, в подальшому при переосвідченнях позивачу також було встановлено втрату працездатності у розмірі 40% безстроково та третя група інвалідності. За висновком МСЕК позивачу рекомендовано спостереження у лікарів, санаторно-курортне лікування та медикаментозне лікування, ВМП та ЛФК. Оскільки професійне захворювання виникло у позивача внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних і не шкідливих умов праці у відповідності до вимог чинного законодавства, просив стягнути з відповідача 204000,00 гривень моральної шкоди без утримання податків і зборів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями,задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями,у розмірі 85000,00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції є неповним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення прийнято з порушення норм процесуального та матеріального права. Причиною виникнення у позивача професійного захворювання є робота в РУ ім. Кірова ВО «Кривбасруда» та в ДП РУ ім. Кірова з 21 грудня 1979 року по 23 березня 2007 року. Помилковим є висновок суду першої інстанції щодо ліквідованого державного підприємства рудоуправління ім. Кірова по відношенню до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», оскільки ДП РУ ім. Кірова ліквідовано без правонаступництва в 2011 році, що підтверджує відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку за відшкодування позивачу моральної шкоди за періоди його роботи в РУ ім. Кірова. Окрім того, визначений судом до стягнення з відповідача на користь позивача розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, вважає стягнуту судом суму моральної шкоди завищеною і належним чином не обґрунтованою.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить змінити, стягнувши з відповідача моральну шкоду в сумі 204000 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що стягнутий судом на його користь розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримане професійне захворювання, наслідком якого стала стійка безстрокова втрата професійної працездатності в ступені 40% та встановлення третьої групи інвалідності, також безстроково, починаючи з 1998 року. Суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач вимушений був проходити медичне лікування, що призвело до істотної зміни звичайного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності, супроводжується больовими відчуттями та дискомфортом, позивач в значній мірі позбавлений можливості працювати, реалізовувати свої звички та бажання, змушений залучати додаткові зусилля та ресурси для організації свого життя. Скаржник вказує, що, оцінюючи у сукупності зазначені обставини, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є належним чином обґрунтованим, справедливим та розумним, визначений з урахуванням ступеня втрати професійної працездатності.

Від сторін у справі відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що з позивач ОСОБА_1 з 21 грудня 1979 року по 30 квітня 2001 року працював на шахті ім. Кірова підземним гірничим робітником, підземним кріпильником, бурильником шпурів на молотках важкого типу, машиністом бурової установки, з 01 квітня 2001 року по 23 березня 2007 року слюсарем по ремонту обладнання в шахтоуправлінні з підземного видобутку руди КДГМК «Криворіжсталь», 23 березня 2007 року позивач звільнився за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 13-15).

У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці позивачем отримано хронічне професійне захворювання: вегетативно-сенсорна полі невропатія 3 стадії з вираженим нейродистрофічним синдромом у вигляді множинних періартрозів, деформуючого артроза ліктьових та колінних суглобів, ПФ 2 ступеню в поєднанні зі стійким полірадикулярним синдромом, переважно на люмбальному рівні.

Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 12 жовтня 1998 року причиною виникнення професійного захворювання позивача є довга робота в умовах постійного контакту з віброгенеруючими механізмами, мала механізація забоїв, недосконалість засобів індивідуального захисту, випуск бурової техніки з завищеними характеристиками по вібрації (а.с. 6-8).

Згідно із довідкою МСЕК від 09 листопада 1998 року позивачу було вперше встановлено втрату працездатності в розмірі 40 % строком з 02 листопада 1998 року по 01 грудня 1999 рік (а.с. 102).

Згідно із довідкою серії ДНА-02 № 020477 позивачу при повторному огляді було встановлено третю групу інвалідності зі ступенем втрати професійної працездатності 40 % безстроково, з висновком протипоказання важкої праці, вимушена поза, переохолодження (а.с. 9).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з розумності, виваженості та справедливості, суд врахував характер та обсяг його душевних та фізичних страждань, тривалість трудових відносин між сторонами, а так само і тривалість перенесених страждань, зміни в житті, викликані втратою професійної працездатності та до моменту звернення до суду, відсоток втрати працездатності. Крім того, на момент передачі до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» майна державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова», до якої відносилась шахта «імені Кірова», закон передбачав перехід прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої з моменту переходу майна особи від однієї особи до іншої, а тому ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» як правонаступник Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».

Апеляційний суд частково не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В 1989 році Рудоуправління ім. Кірова вийшло зі складу ВО «Кривбасруда» та стало самостійною юридичною особою - Рудоуправління ім.Кірова ДВО «Південруда» ММ УРСР, яке в наступному підпорядковувалось Мінпромполітики України.

Відповідно до спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна №65/322 від 22 лютого 1999 року Рудоуправління ім. Кірова Мінпромполітики України перейменоване у Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім.Кірова» ДАК Укрудпром.

28 грудня 2000 року на підставі спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім. Кірова» ДАК Укрудпром реорганізоване у Державне рудоуправління імені Кірова.

30 березня 2001 року Державним комітетом промислової політики України було видано наказ №135 від 30 березня 2001 року «Про створення робочої групи з питань приєднання окремих виробничих потужностей РУ ім. Кірова до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», згідно якого на робочу комісію було покладено обов`язки щодо розгляду питань, пов`язаних з передачею основних фондів та виробничих потужностей державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», в тому числі й питань дебіторської та кредиторської заборгованості, заборгованості рудоуправління з нарахованих регресних позовів, заробітної плати та інших виплат.

Згідно з п.п. 1.1.-2.2 наказу Державного комітету промислової політики України №165 від 19 квітня 2001 року «Про подальшу реструктуризацію РУ «ім. Кірова»» майно державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» передано на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» для збільшення його статутного фонду та створення на його базі шахтоуправління з підземного видобутку руди на правах структурного підрозділу комбінату та проведена інвентаризація РУ ім.Кірова по всіх статтях балансу станом на 01 квітня 2001 року.

П.п 3.1.-3.2 розділу 3 наказу Державного комітету промислової політики України №165 від 19 квітня 2001 року «Про подальшу реструктуризацію РУ «ім. Кірова» було передбачено створення комісії з прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім. Кірова на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»; забезпечення прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім. Кірова станом на 01 травня 2001 року, які передаються до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».

Відповідно до додатку № 1 до наказу № 165 від 19 квітня 2001 року «Укрупнений перелік об`єктів та виробничих потужностей РУ ім. Кірова, що підлягають передачі на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», шахта Північна, до складу якої перейшло майно ш. ім. Кірова, де працював позивач відійшла до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».

Згідно із статтею 466 ЦК УРСР в разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів, належних з неї в зв`язку з заподіянням каліцтва покладається на правонаступників.

Також, згідно із статтею 37 ЦК УРСР при злитті і поділі юридичних осіб (права і обов`язки) переходять до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права та обов`язки) переходять до останньої. Тобто, на момент передачі до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» закон передбачав перехід прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої з моменту переходу майна особи від однієї особи до іншої.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону СРСР «Про державне підприємство (об`єднання)» об`єднання, незалежно від територіального розташування структурних одиниць і самостійних підприємств, що входять до його складу, функціонує як єдиний виробничо-господарський комплекс, забезпечує органічне поєднання інтересів розвитку галузей і територій. Воно здійснює свою діяльність на основі єдиного плану і балансу.

Тобто, на момент передачі до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» майна державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» закон передбачав перехід прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої з моменту переходу майна особи від однієї особи до іншої, а тому ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» як правонаступник Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» є правонаступником шахти ім. Артема, Артема-1 Рудоуправління імені Кірова ВО «Кривбасруда».

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є правонаступником РУ імені Кірова, зокрема шахт ім. Артема та Артема-1, до складу якої перейшло майно РУ ім. Кірова, на якому тривалий час працював позивач, та особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу внаслідок отриманого професійного захворювання.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 роз`яснено, що відповідно до статті 237-1КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається із змісту акту розслідування виникнення у позивача професійних захворювань від 12 жовтня 1998 року, причиною виникнення професійного захворювання позивача є довга робота в умовах постійного контакту з віброгенеруючими механізмами, мала механізація забоїв, недосконалість засобів індивідуального захисту, випуск бурової техніки з завищеними характеристиками по вібрації, зокрема: робота з 21 грудня 1979 року по 30 квітня 2001 року на шахті ім. Кірова підземним гірничим робітником, підземним кріпильником, бурильником шпурів на молотках важкого типу, машиністом бурової установки, з 01 квітня 2001 року по 23 березня 2007 року слюсарем по ремонту обладнання в шахтоуправлінні з підземного видобутку руди КДГМК «Криворіжсталь», тобто Актом встановлена вина роботодавця у виникненні у позивача професійних захворювань, який не забезпечив належні умови праці.

Статтею 237-1КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» від 31 березня 1995 року № 4 факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

З оскаржуваного рішення вбачається, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції взяв до уваги конкретні обставини справи, тяжкість наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотність таких наслідків, розмір втрати працездатності, настання негативних змін у його житті, неможливість відновлення стану, який мав потерпілий до професійних захворювань, та з урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи на підприємстві відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив позивачу компенсацію моральної шкоди в розмірі 85000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги, що внаслідок отриманих позивачем професійних захворювань, позивач втратив 40% професійної працездатності з встановленням 3-ї групи інвалідності безстроково, що свідчить про неможливість відновлення втраченого здоров`я у майбутньому, не зважаючи на тривалі курси лікування, та з урахуванням стажу роботи позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача з 21 грудня 1979 року по 23 березня 2007 року, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити цей розмір з 85000 грн до 160000 грн.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачу моральної шкоди буде 160000 грн.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із зміною судового рішення в частині збільшення розміру моральної шкоди, колегія суддів відповідно змінює судове рішення в частині розміру судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства «АрселорМітталКривий Ріг» на користь держави та збільшує цей розмірі до 1600 грн.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги позивач мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2400 рахунок відшкодування судових витрат у справі за розгляд апеляційної скарги позивача.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року в частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «АрселорМітталКривий Ріг» на користь ОСОБА_1 з 85000 грн до 160000 (ста шести десяти) грн, відповідно збільшивши судовий збір до 1600 грн на користь держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМітталКривий Ріг» на користь держави судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2400 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста