Провадження № 22-ц/824/3404/2023 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 квітня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 25 серпня 2022 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м.Києва від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Двадцять першої київської нотаріальною контори Литвин Ірина Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину квартири,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що із 1997 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом зі ОСОБА_3 . Вони були пов`язанні спільним побутом, спільним бюджетом, мали взаємні права та обов`язки. 05 жовтня 2013 року вона та ОСОБА_3 здійснили обряд вінчання, а 21 серпня 2019 року зареєстрували шлюб. Отже, вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема в період із 1997 року по 31 січня 2012 року вони зі ОСОБА_3 мешкали і були пов`язані спільним побутом за адресою: АДРЕСА_1 , 1/3 частина якої належала їй на праві приватної власності. Дана квартира була продана 31 січня 2012 року. В подальшому в період з 01 лютого 2012 року по 16 лютого 2021 року вона і ОСОБА_3 спільно проживали та були пов`язані спільним побутом за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер. Після його смерті вона продовжила проживати у квартирі АДРЕСА_3 . 12 березня 2021 року вона звернулась до Двадцять першої Київської нотаріальної контори для відкриття (заведення) спадкової справи та прийняття спадщини в якості спадкоємця першої черги за законом, проте їй було повідомлено, що станом на дату придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 він не перебував з нею у зареєстрованому шлюбі, а тому вона може претендувати на 1/2 частину квартири у випадку встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання її права спільної сумісної власності на 1/2 частину спірної квартири.

- 2 -

Стверджує, що вона зі ОСОБА_3 проживали без реєстрації шлюбу однією сім`єю з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , вели спільне господарство, мали спільні витрати та спільний бюджет, купували майно для спільного користування. На підтвердження наявності між ними спільних прав та обов`язків, зазначила, що 03 грудня 2003 року вона продала гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований у автокооперативі «Регата» на АДРЕСА_4 , а 31 січня 2012 року продала 1/3 квартири АДРЕСА_5 , а отримані кошти додала до спільних зі ОСОБА_3 заощаджень, за які 29 березня 2004 року була придбана спірна квартира АДРЕСА_3 . Факт спільного проживання як чоловіка та жінки та ведення спільного господарства можуть підтвердити свідки. Додатковим доказом спільного проживання як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу слугують фотознімки, а також відмітки, штампи, візи у їх закордонних паспортах. Позивачка зазначає, що вона та ОСОБА_3 спільно проживали у Нігерії, куди прибули за запрошенням сестри ОСОБА_3 . Дати та порядкові номери на відмітках, штампах, візах, свідчать про те, що позивач та ОСОБА_3 перебували на території Нігерії разом. У зв`язку з наведеним, просила встановити факт проживання її та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із 01 січня 1997 року по 21 серпня 2019 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 25 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 06 грудня 2022 року задоволено заяву представниці відповідача ОСОБА_2 адвокатки Бабенко Я.В.і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесенні витрати на правничу допомогу в розмірі 44000 грн.

Не погоджуючись із основним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та їх недоведеність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини, які стосуються факту проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сім`єю та придбання ними спірної квартири, а численні посилання у рішенніна постанови Верховного Суду України та Верховного Суду, рішення Конституційного суду України здійснені шаблонно та без прив`язки до фактичних обставин саме цієї справи. Так, судом проігноровано показання свідків, зокрема брата позивача ОСОБА_4 , який був свідком усіх подій, пов`язаних із купівлею-продажу гаражного боксу. Також дано невірну оцінку наданій позивачкою розписці ОСОБА_3 і використанню позивачкою коштів, отриманих від продажу 1/3 частки квартири № 271 для здійснення ремонтних робіт у спірній квартирі. Суд не звернув уваги на те, що відповідач не спростував факт проживання позивачки і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також надані позивачкою докази, які це підтверджують, а саме: копія свідоцтва про вінчання від 05 жовтня 2013 року, копії листів-запрошень сестри ОСОБА_3 для в`їзду до Нігерії, де згадувався статус ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як пари, копії їх закордонних паспортів щодо перетину кордону, які не проаналізовані у сукупності з іншими документами. Як і не дано належної оцінки копії розписки від 07 червня 2015 року і фотографіям позивачки і ОСОБА_3 , які доводять факт проведення ними разом відпусток, сімейних подій, фотографіям квартрии до та після ремонту. Вважає висновки суду про відсутність доказів участі позивачки у придбанні спірної квартирир у 2004 році не грунтуються на матеріалах справи, де наявні докази, які доводять протилежне. Так, ОСОБА_4 (брат позивачки) не заперечував, що кошти від продажу

- 3 -

гаражного боксу були передані позивачці і надалі використані для придбання квартири, що є предметом спору. Суд взагалі проігнорував те, що всі свідки підтвердили проживання однією сім`єю позивачки і ОСОБА_3 . Висновки суду щодо недоведеност іпозивачкою її участі у придбанні нерухомості за спільні із ОСОБА_3 грошові кошти та внаслідок спільної праці суперечать обставинам справи. Встановлено, що квартиру продано батьками ОСОБА_3 за 9000 грн., чого недостатньо для придбання спірної квартити вартістю 129850 грн. А посилання суду у рішення на те, що при придбанні спірної квартири у договорі купівлі-продажу зазначено, що ОСОБА_3 не перебуває у шлюбі суд невірно ототожнив із неперебуванням у фактичних шлюбних відносинах.

Окрім того, не погоджуючись із додатковим рішенням позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильну оцінку доказів.

Скарга мотивована невірною оцінкою судом наданих відповідачем доказів про витрати на правничу допомогу. Зокрема, суд не врахував відсутність детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом та неспівмірність та неминучість вказаних витрат і відсутність доказів про їх оплату. Судом не застосована практика ЄСПЛ з цього приводу. також не враховане клопотання позивачки про зменшення витрат.

ВідповідачОСОБА_2 в особі представниці адвокатки Бабенко Я.В.подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду

Такж, відповідач ОСОБА_2 в особі представниці адвокатки Бабенко Я.В.подав відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, яку просив відхилити, посилаючись на доведеність та співмірність понесених ним витрат на правничу допомогу.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Овсій Д.Ю. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати оскаржувані рішення та додаткове рішення Оболонського районного суду м.Києва як незаконні.

Представниця відповідачаОСОБА_2 адвокатка Бабенко Я.В.в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа державний нотаріус Двадцять першої київської нотаріальною контори Литвин І.В. подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення і додатквого рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачкою не доведено факту її проживання зі ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 01 липня 2019 року, як і не доведено, що спірна квартира, придбана ОСОБА_3 , була придбана в результаті її та ОСОБА_3 спільної праці та за спільні грошові кошти.

При цьому суд виходив з того, що позивачка не надала достатніх доказів на підтвердження проживання зі ОСОБА_3 однією сім`єю, ведення ними спільного

- 4 -

господарства, спільного побуту, бюджету, взаємне матеріальне забезпечення, розмір отриманих нею доходів за вказаний період, а посилання на регулярне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Також суд керувався необгрунтованістю вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року з огляду на те, що в цей період ст.74 СК України не регулювала спірні правовідносини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду і вважає їх правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.315 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України).

За положеннями ст.74 СК України, яка набула чинності 01 січня 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На дане майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таке узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц зазначено, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним, до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства,

- 5 -

побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою.

Тобто, частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Аналогічна правова позиція сформована в цілому ряді постанов Верховного Суду України, а саме: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13; від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13; від 11 березня 2015 року у справі № 6-211цс14, предметом перегляду у яких були спори про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, права на яке виникли до 1 січня 2004 року.

Згідно приписів ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яку придбав на своє ім`я на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2004 року.

21 серпня 2019 року позивачка ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_3 .

Спадкоємцями померлого за законом першої черги є позивачка як дружина та відповідач як син померлого.

Також судом встановлено відсутність належних та допустимих доказів факту проживання позивачки зі ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 01 липня 2019 року, як і відсутність доказів придбання спірної квартири в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти позивачки і ОСОБА_3 .

За таких обставин з огляду на встановлені судом обставини, а також недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , суд вірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилковості висновків суду про недоведеність її вимог щодо спільного проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_3 внаслідок неправильної оцінки наданих нею доказів, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,

- 6 -

які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом дана вірна оцінка наявним у справі доказам відповідно до положень ст.77-80, 89 ЦПК України у їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, суд заслухав показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона подруга дитинства ОСОБА_3 підтвердила, що познайомилась з ОСОБА_1 у 1997 році та проживаючи поруч часто бачила ОСОБА_3 і ОСОБА_1 разом, іноді бувала у них в гостях. Факт фінансової участі позивачки у купівлі спірної квартири та передачі нею коштів ОСОБА_3 на її придбання підтвердили не змогла.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона подруга ОСОБА_3 і ОСОБА_1 підтвердила, що з 1997 року їх знає, інколи бачила їх разом у магазині. На питання представника відповідача про те, чи бачила вона як ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно витрачали кошти, свідок відповіла, що вони розраховувались почергово. Факт фінансової участі позивачки у купівлі спірної квартири та передачі позивачем коштів ОСОБА_3 на її придбання підтвердили не змогла.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він є братом ОСОБА_1 підтвердив, що був знайомий зі ОСОБА_3 з 1997 року, часто бачив його разом з позивачкою. На питання, хто витрачав кошти на придбання спірної квартири, припустив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купували її разом. Факт фінансової участі позивачки у купівлі спірної квартири та передачі нею коштів ОСОБА_3 на її придбання підтвердили не зміг.

Отже, покази вказаних свідків носять загальний характер тане містять будь-яких конкретних обставин спільного життя позивачки та померлого ОСОБА_3 . З показів цих свідків неможливо встановити достовірно проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сім`єю, зокрема спільність побуту, наявність взаємних прав і обов`язків, спільність бюджету та ведення спільного господарства, що є обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї.

Це ж стосується фотознімків, які є фрагментарними і не містять інформації про те, коли вони були зроблені, а стверджується лише написами на аркушах самої позивачки.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що самі по собі фото, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц, де Верховний Суд зазначив, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Посилання у скарзі на доведеність факту участі позивачки коштами у придбанні спірної квартири необгрунтовані і не доводяться матеріалами справи.

По-перше, посилання позивачки на те, що отримані нею кошти від продажу 31 січня 2012 року належної їй 1/3 частки квартири АДРЕСА_5 були докладені при купівлі ОСОБА_3 спірної квартири 29 березня 2004 року безпідставні, оскільки продаж 1/3 частки квартири позивачки відбувся у 2012 році, а спірна

- 7 -

квартира придбана у 2004 році.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку даним обставинам.

По-друге, надана позивачкою розписка ОСОБА_3 про користування меблями від 07 червня 2015 року не є підтвердженням придбання спірної квартири на спільні кошти позивачки. Апеляційний суд звертає увагу на зміст даної розписки, та відсутність інформації і доказів у зв`язку з чим і кому вона надавалася та для яких цілей. При цьому намагання позивачки пов`язати зміст цієї розписки із вкладанням коштів у придбання квартири є очевидно надуманим і безпідставним.

І по-третє, як вбачається з договору купівлі-продажу гаражного боксу від 03 грудня 2003 року батьком позивачки ОСОБА_1 в її особі продано гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований у автокооперативі «Регата» га АДРЕСА_4 . Будь-які докази про подальшу долю цих каоштів, в тому числі докази про передачу коштів ОСОБА_3 для придбання спірної квартири у справі відсутні.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що з огляду на доводи позивачки про її участь коштами у купівлі квартири, остання позивачка мала право бути стороною (покупцем) договору купівлі-продажу, чого судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не спростував факт проживання позивачки і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також не спростував надані позивачкою докази, які це підтверджують, а саме: копія свідоцтва про вінчання від 05 жовтня 2013 року, копії листів-запрошень сестри ОСОБА_3 для в`їзду до Нігерії, де згадувався статус ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як пари, копії їх закордонних паспортів щодо перетину кордону, які не проаналізовані у сукупності з іншими документами, не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову./

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд звертає увагу, що доведенню підлягає саме факт проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сім`єю станом на час придбання квартири у березні 2004 року, чого судом не встановлено, Зокрема факт проведення обряду вінчання відбувся у 2013 році, тобто майже через 10 років після придбання ОСОБА_7 квартири.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на чеки та квитанції щодо ремонту кваритри, які на думку позивачки підтверджують її права на спірну квартиру, то дані документи взагалі не стосуються придбання кваритри і не є доказами виникнення спільної власності у позивачки та ОСОБА_3 на цю кваритру.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Переглядаючи додаткове рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів керується наступним.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд виходив із наявності передбачених ст.270 ЦПК України підстав щодо відшкодування понесених відповідачем судових витрат на правничу допомогу.

При цьому суд виходив із доведеності факту понесення відповідачем витарт у розмірі 44000 грн, які підтверджені належними та допустимими доказами, та необхідністю їх відшкодування з урахуванням складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із проведенням експертизи (ч.ч.1 та 2 ст.133 ЦПК України).

Згідно ч.4 ст.139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом

- 8 -

експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на проведення експертизи, залучення встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів, та має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (ч.ч.6,7 ст.139 ЦПК України).

Згідно приписів частин 1 - 6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно положень ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати покладдаються на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім

- 9 -

випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, за змістом даної норми підставою для ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат на професійну правничу допомогу є сукупність певних обставин: по-перше, подання заінтересованою стороною доказів (договорів, рахунків тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, наявність заяви сторони про відшкодування судових витрат, зробленої нею до закінчення судових дебатів.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 25 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Інтереси відповідача ОСОБА_2 в ході розгляду справи на підставі відповідного договору про надання правничої допомоги від 23 вересня 2021 року представляло Адвокатське об`єднання «Мітракс» в особі адвокатів Бабенка Ю.С. та Бабенко Я.В.

Відповідно до актів надання послуг убачається, що відповідач поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги на загальну суму 44000 грн., яка включає акти виконаних робіт в кількості 6 штук та їх вартість (а.с.47, 67-71).

Відповідно до квитанцій убачається, що відповідач сплатив витрати на правову допомогу у загальному розмірі 44000 грн.

Згідно положень ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати покладдаються на позивача.

За таких обставин з урахуванням доведеності понесенихвідповідачем витрат на правничу допомогу, а також враховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), в тому числі з урахуванням числених поданих представником відповідача процесуальних документів, суд першої інстанції обгрунтовано задоволив заяву, визначивши розмір витрат у сумі 44000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що дана справа не є складною, що на думку позивачки свідчить про неспівмірність судових обсягу та розміру наданих послуг, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Як вище вказувалося при надання правової допомоги відповідачу адвокатами виконано істостний обсяг роботи та надано відповідні послуги, а відтак визначений судом розмір вират на правничу допомогу у сумі 44000 грн. є співмірним тавідповідає предмету спору.

Посилання у апеляційній скарзі носять загальний характер, без конкретного спростування по визначенню вартості кожної послуги, вказаної у актах.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги відсутність доказів оплати послуг необгрунтовані з огляду на наявність у справі квитанцій про сплату відповідачем витрат на правову допомогу у загальному розмірі 44000 грн.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційих скаргах і відзивах, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра

- 10 -

до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Також, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни додаткового рішення, яке визнає законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 25 серпня 2025 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м.Києва від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: