Справа № 463/3633/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/4028/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.

з участю - прокурора Сеніва О.П., представника Львівської міської ради - Коржевич У.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2019 року, у справі за позовом заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі територіальної громади м. Винники до Винниківської міської ради, правонаступником якої є Львівська міська рада, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення, повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі територіальної громади м. Винники звернувся в суд з позовом до Винниківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Винниківської міської ради № 1193 від 03 квітня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 », повернення у власність територіальної громади м. Винники в особі Винниківської міської ради земельної ділянки кадастровий номер :04:004:0212 (реєстраційний номер нерухомого майна 01) площею 0,0109 га на АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що земельна ділянка, яка передана відповідачу ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного рішення розташована на відстані 1 м від притоки річки Миклашівка, а відтак, відноситься до земель водного фонду й не може передаватись у власність громадян, а оскаржуване рішення прийнято з порушенням порядку передачі та зміни цільового призначення земельної ділянки, що порушує інтереси територіальної громади та державні інтереси, для захисту яких просить визнати недійсним рішення № 1193 від 03 квітня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » та повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Винники в особі Винниківської міської ради.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2019 року в позові заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі територіальної громади м. Винники до Винниківської міської ради, правонаступником якої є Львівська міська рада, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Винниківської міської ради № 1193 від 03 квітня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 », повернення земельної ділянки відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року, у виді накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим № :04:004:0212 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) площею 0,0109 га, що на АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила Прокуратура Львівської області.

Вважає рішення необґрунтованим та незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права.

Зазначає, що земельна ділянка, яка передана відповідачу ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного рішення розташована на відстані 1,5 м від притоки річки Миклашівка, а відтак, відноситься до земель водного фонду й не може передаватись у власність громадян, а оскаржуване рішення прийнято з порушенням порядку передачі та зміни цільового призначення земельної ділянки, що порушує інтереси територіальної громади та державні інтереси.

Вказує, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України (далі ВК України). Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83,84 цього Кодексу.

Зазначає також, що в проекті землеустрою, щодо відведення ОСОБА_1 для ведення садівництва, відсутні дані про проведення державної експертизи відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про державну експертизу», згідно якої обов`язковій державній експертизі підлягають, зокрема, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2019 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представника Львівської міської ради та представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Бень Б.З., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Винниківської міської ради № 1193 від 03 квітня 2014 року ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку кадастровий номер :04:004:0212 площею 0,0109 га на АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-14 від 25 лютого 2014 року, земельна ділянки за кадастровим номером :04:004:0212 знаходиться у АДРЕСА_1 , категорія земель землі сільськогосподарського призначення, площа 0,0109 га.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0212 є ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення не може визнаватись таким, що прийнято з порушенням норм статті 60 Земельного кодексу України (далі ЗК України) та статті 88 Водного Кодексу України (далі ВК України), оскільки спірна земельна ділянка, яка відведена для ведення садівництва, знаходиться в межах населеного пункту та відповідно, рішення відносно такої земельної ділянки приймається з урахуванням затверджених проектів забудови цього населеного пункту. Оскільки детальний план території, який включає спірну земельну ділянку і яка в подальшому була надану ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не скасований, підстави для скасування рішення № 1193 від 03 квітня 2014 року відсутні.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна, з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно з пунктом «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин (наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 12 червня 2017 року № 217), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойми, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Наведений висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Статтею 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність.

Можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва законом не передбачена.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).

Згідно з частиною третьою статті 122 ЗК України районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації па їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Частиною шостою статті 149 ЗК України передбачено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що під час розгляду справ щодо прибережних захисних смуг, в першу чергу, виходячи з мети їх встановлення, з`ясуванню підлягає факт наявності на такій земельній ділянці таких поверхневих водних об`єктів як річка, море, озеро, водосховище, інша водойма, а після встановлення цього факту, з`ясуванню підлягають інші обставини, зокрема ширина прибережної смуги (виходячи з технічної документації або її нормативного закріплення, у разі відсутності такої документації), та площа накладення, земельної ділянки, переданої у власність (користування) із земельною ділянкою виділеною під прибережну захисну смугу.

Статтею 1 ВК України надано визначення таким термінам, як:

водойма - безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт;

водосховище - штучна водойма місткістю більше 1 млн. кубічних метрів, збудована для створення запасу води та регулювання її стоку;

озеро - природна западина суші, заповнена прісними або солоними водами.

Вказана стаття Кодексу не дає визначення термінам річка та море, а також не містить визначення таких термінів як струмок (потік, потічок) та притока річки.

За змістом частини другої статті 81 ВК України, з метою оцінки екологічного стану басейну річки та розробки заходів щодо раціонального використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів складається її паспорт у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Паспорт річки, відповідно до Порядку складання паспортів річок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 347 від 14 квітня 1997 року, це уніфіковане зведення основних даних про водний режим, фізико-географічні особливості, використання природних ресурсів і екологічну обстановку в її басейні, а також відпрацювання рекомендацій щодо підвищення стійкості екологічної системи.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, прокурор вказував на те, що земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_1 знаходиться в межах прибережної захисною смуги потічка без назви правого притоку річки Миклашівка.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Частинами першою, другою, третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Згідно із частинами першою третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

За висновком експерта по результатах проведення земельно-технічної експертизи у даній справі від 23 березня 2023 року № 61/21, на підставі Львівського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року:

«1. Станом на час проведення дослідження наявний відкритий стічний канал біля земельної ділянки площею 0,0109 га, що розміщена в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0212, яка належить гр. ОСОБА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку не може відноситись до водного об`єкту;

Встановити вид даного водного об`єкта не надається за можливе;

Розроблення та затвердження проектів землеустрою прибережної захисної смуги водного об`єкта потічка (струмка) без назви, правої притоки річки АДРЕСА_1 не проводилось (відсутнє);

Прибережна захисна смуга водного об`єкта потічка (струмка) без назви, правої притоки річки Миклашівка в районі АДРЕСА_1 не визначалось і не встановлювалось.

2. В зв`язку з відсутністю встановлених меж прибережної захисної смуги водного об`єкта потічка (струмка) без назви, правої притоки річки Миклашівка в районі вул.. Жуковського в м. Винники встановити чи знаходиться земельна ділянка площею 0,0109 га, що розміщена в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0212, яка належить гр. ОСОБА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, в цілому чи частина цієї земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги не надається за можливе.»

У справі, що переглядається встановлено, що:

- земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_1 має такі межі: від А до Б землі ОСОБА_1 ; від Б до В землі міста; від В до А землі загального користування (проїзд);

- у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 для ведення садівництва у АДРЕСА_1 в межах від Б до В (землі міста) зазначена поряд канава, яка на думку прокурора, є водним об`єктом (потічком);

- паспорт річки на водний об`єкт потік (потічок) та річку Миклашівка не розроблявся;

- не розроблявся та не погоджувався проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон (в тому числі прибережних захисних смуг) в АДРЕСА_1 ;

- запити від органів місцевого самоврядування щодо передачі картографічної основи для використання у якості вихідних даних під час розробки на місцевому рівні містобудівної документації для м. Винники Львівської області до Держгеокадастру не надходили;

- згідно затвердженого генерального плану м. Винники прибережна смуга правої притоки річки Миклашівка відсутня в цілому.

З дослідницької частини висновку експерта № 61/21 від 23 березня 2023 року убачається, що проведеним оглядом встановлено, що між огорожами садиб вздовж АДРЕСА_1 наявний канал, який знаходиться в занедбаному стані, у верхній частині якого розташований бетонний колектор, з якого в канаву витікає вода, з неприроднім запахом та невстановленої якості, витоку потічка (струмка) не встановлено, інших джерел наповнення каналу не виявлено, вода в каналі має характерний запах каналізаційних стоків.

На підставі чого зроблено висновок про неможливість віднесення відкритого стічного каналу до водних об`єктів.

За умови встановлення таких обставин, зокрема, оскільки спірна земельна ділянка не межує з водним об`єктом, у зв`язку з його реальною відсутністю, також є відсутньою і прибережна захисна смуга, що свідчить про те, що під час передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не порушено вимоги ЗК України та ВК України щодо прибережних захисних смуг та земель водного фонду.

Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 463/1230/16-а та від 19 червня 2018 року у справі №820/2384/17, а також у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 21-52цс15.

Відтак, суд першої інстанції дійшов в цілому вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, проте помилився щодо мотивів також відмову.

Отже оскаржуване рішення слід змінити в мотивувальній частині, а в решті його слід залишити без змін.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме те, що оскаржуване рішення змінено лише в мотивувальній частині, підстави для здійснення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи судами двох інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 липня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич