Справа №1805/4363/2012
Провадження № 8/591/1/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року Зарічний районний суд м. Суми у складі

головуючого судді - Сидоренко А.П.

з участю секретаря судового засідання Чмуневич М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи заяву ОСОБА_1 в особі процесуальних правонаступників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Сумської обласної дирекції, процесуальним правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОФІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 , процесуальними правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 26 листопада 2019 року звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 січня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Сумської обласної дирекції до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свою заяву мотивує тим, що на момент розгляду справи йому не було відомо про наступні обставини.

Так, зазначає, що у позовній заяві позивач вказує: «У зв`язку з тим, що відповідач №1 порушив умови кредитного договору, несвоєчасно сплачував платежі за кредитним договором, банк був змушений звернутися з позовною заявою до Зарічного райсуду м. Суми про дострокове стягнення боргу за кредитним договором. Рішенням Зарічного райсуду м. Суми по справі № 2-337/2010 від 18 лютого 2010 року обернуто стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах в рахунок стягнення на користь позивача заборгованості за вищезазначеним кредитним договором».

Позивач просив суд стягнути нараховані відсотки: «На даний час за позичальником ОСОБА_1 рахуються відсотки, нараховані по вищезазначеному кредитному договору за період з 12 вересня 2009 року по 15 березня 2012 року та пеня... »

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду України у справі №444/9519/12, що не була йому відома і не могла бути відома на момент розгляду справи: «Після закінчення строку кредитування або після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів та неустойки за кредитним договором. У такому випадку права кредитора захищаються статтею 625 ЦК України, а саме, кредитор отримує право нараховувати 3 % річних від простроченої суми кредиту та інфляційні втрати».

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс 15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс 15, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі №6-2462цс16». (Постанова від 28 березня 2018 року).

Правова позиція Вищих Судів, положення статей 24 і 68 Конституції України, рішення Європейського суду з прав людини «Бочан проти України 2», дає йому право стверджувати те, рішення суду є несправедливим, оскільки вимоги Позивача є незаконними і штучними. Позивач використовував своє суб`єктивне процесуальне право з метою, яка суперечить завданням судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»: договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитедавця.

Суди І і II інстанції «звільнили» позивача від доказування того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві. В рішенні судів, навіть, не згадується той факт, що позичальник (Відповідач) не отримав як оригінал Кредитного договору, так і додаток «Графік платежів».

Доказом того, що сторони вступили в цивільно-правові відносини є Кредитний договір №014/9809/82/75292 від 06 липня 2007 року, один з оригіналів якого мав би бути переданий споживачеві. Факт передачі оригіналу договору фіксується на останній сторінки договору в розділі «Другий примірник цього договору отримав. Фіксується власноруч вписане прізвищем та ініціалами ( ОСОБА_5 ) підпис отримувача і дата отримання».

Зазначає, що засвідчення вірності копій документів та виписок є правовою гарантією охорони прав громадян і забезпечує подальшу реалізацію важливих для громадян прав і обов`язків.

Засвідчуючи документ, пані ОСОБА_6 (головний бухгалтер) надає гарантію того, що копія відповідає оригіналу і оригінал знаходяться у Кредитора.

Таким чином, попередньо ніж стверджувати те, що ним не виконується фінансове зобов`язання, Банк мав надати йому (Позичальнику) оригінал договору і додаток (графік платежів).

В якості доказу Позивач надає табличку під назвою - «розрахунок заборгованості». Оскільки він не є фахівцем в фінансовій галузі, йому не було відомо про те, що суди мали застосувати положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та правову позицію Верховного Суду України (справа №6-20цс12).

«Розрахунок заборгованості», не може підтверджувати існування заборгованості, як факт, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Розрахунком заборгованості не можна довести виконання умов договору кредиту, у зв`язку з тим, що єдиним доказом внесення готівкової валюти на рахунок банку є відповідна заява на переказ готівки (справа 36-20цс/12).

Верховний Суд України у своєму рішенні (справа № 904/8549/17) посилається на порядок такого засвідчення, який міститься у п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07.04.2003 «ДСТУ 4163-2003».

Надані до суду копії документів не є належними доказами, оскільки не відповідають вимогам, встановленими Національним стандартом України.

Нормами чинного законодавства України, а саме: ПК України від 02.12.2010 р.№ 2755-VI; Указ Президента України від 12.06.95 р. № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки»; Закону України від 16.07.99 р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджений наказом Мін`юсту України від 12.04.2012 р. № 578/5; Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Мінфіну України від 24.05.95 р. № 88; Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Нацбанку України від 15.12.2004 р. № 637; Лист № 13363/6/23-8019 Лист ДПА України від 30.12.2005 р.№ 13363/6/23-8019 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», передбачено, що в разі відсутності первинного фінансового документа (квитанції), який містить підпис отримувача - проведення готівкових розрахунків залишається непідтвердженим (за законом).

Всупереч Закону, Суд звільнив Позивача від доказування та надання належних доказів.

Суд І інстанції встановив, що «06 липня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/9809/82/75292, згідно з яким відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 30 000 доларів США під 13,5 відсотків річних (а.с. 7-11). 09 липня 2007 року меморіальним ордером кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США перераховані банком на рахунок позичальника...».

Обґрунтування суду щодо прийняття до справи таких документів в тому вигляді, в якому їх надано позивачем, не можуть бути прийняті, оскільки такі документи не є допустимими доказами.

Як доведено вище, завірена копія не відповідає вимогам, встановленими п. 5. 27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07 квітня 2003 року «ДСТУ 4163-2003». Копія «меморіального ордеру №9/82/75292 від 09 липня 2007року» засвідчена неналежним чином - відсутня дата засвідчення копії і підтвердження того, що оригінал знаходиться у позивача.

Копія «Меморіального ордеру № 9/82/75292 від 09 липня 2007 року» не містить підпису працівника банку, підпису Позичальника, штампу Банку, тощо, як того вимагають норми Закону.

Суд І інстанції відмовив Відповідачам у дослідженні первісних фінансових документів.

Суд II інстанції «вивчав» копію «Меморіального ордеру № 9/82/75292 від 09 липня 2007 року», як електронний документ (копія електронного документа).

В судовому засіданні представник позивача наполягав на тому, що Банком надавалась копія електронного документа - «Меморіальний ордер № 9/82/75292 від 09 липня 2007 року».

По-перше: Цивільний процесуальний кодекс України в редакції 2012 року не містив такої норми, як подання копій електронних фінансових документів.

По-друге: частиною третьою статті 95 Цивільний процесуальний кодекс України (в редакції на момент розгляду апеляційної скарги) встановлено, що учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Частиною п`ятою цієї ж статті встановлено: Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

По-третє: Усі юридичні особи, незалежно від форм власності, повинні застосовувати спеціальний Порядок роботи з електронними документами у діловодстві та їх підготовки до передавання на архівне зберігання, затверджений наказом Мін`юсту від 11.11.2014 року № 1886 (далі Порядок № 1886). На цей документ слід особливо звернути увагу, адже він містить різноманітні вимоги, зокрема щодо:

найменування файлів електронних документів;

найменування файлів електронних облікових документів;

найменування файлів архівних електронних документів.

Серед іншого установи зобов`язані створювати документи постійного та тривалого (понад 10 років) зберігання у двох формах паперовій та електронній (п.4 р.І Порядку № 1886). Так, ДФС у вже згадуваному листі від 04.01.2017 р. № 30/6/99-99-15-02-02-15 наголошувало, що використання цифрового підпису в таких документах, як платіжні доручення, прибуткові (видаткові) касові ордери тощо, здійснюється з урахуванням нормативно-правових актів Національного банку України.

Електронний документ, який складено відповідно до вимог чинного законодавства та містить усі необхідні реквізити, має таку ж юридичну силу, як і документ, складений у паперовому вигляді (лист ДФС від 04.01.2017 р. № 30/6/99-99-15-02-02-15). Підписання електронного документа потрібно підтвердити (засвідчити) наявністю сертифіката цього ключа. Підписаний документ потрібно направити контрагенту. А контрагент повинен поставити свій електронний підпис. А потім уже імплементувати (унести) його до своєї програми бухгалтерського обліку.

Таким чином твердження позивача про те, що позичальнику були перераховані кредитні кошти на позичковий рахунок у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США - не підтверджений документально та належними доказами.

Суд II інстанції в рішенні констатує: На підтвердження отримання позичальником кредитних коштів, Банк надав завірені копії квитанцій, з яких вбачається, що 09 липня 2007року ОСОБА_1 знято з рахунку кредитні кошти у розмірі 25000 доларів США, а 10 липня 2007 року - 4411,76 доларів США (а.с. 13-14).

Позивач не надавав належних доказів факту отримання кредитних коштів, як частинами, так і в повному обсязі. Крім того не підтвердив документально сплату одноразової комісії банку, як передбачено спірним договором. Копія тексту Кредитного договору вказує на те, що Позичальник зобов`язаний сплачувати комісії в розмірі «згідно чинних тарифів Банка», однак судом не встановлено яка сума сплачена «згідно чинних тарифів Банка», незважаючи на те, що вказане положення порушує права споживача і є незаконним. Висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг): «3.3. Конституційний Суд України бере до уваги також положення актів міжнародного права. 3.4 ... споживач не може бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах..».

Необхідність дослідження спеціалістом (експертом) первинних фінансових документів обґрунтовувалось тим, що підпис на копіях квитанцій не відповідає підпису позичальника (суттєво відрізняється, навіть на зовнішній вигляд).

Зміст квитанції: «Зміст операції. Зняття з рахунку фізичних осіб», не підтверджує те, що Позивачем отримані (зняті з позичкового рахунку) саме кредитні кошти, оскільки не підтверджено заявкою на отримання кредитних коштів.

Оскільки спір був про належність особистого підпису, Суд мав призначити почеркознавчу експертизу. Клопотання про призначення відповідної експертизи залишилось без розгляду (поза увагою суду).

Перевірити дотримання вимог щодо підписання документів та засвідчення їх копій відповідними уповноваженими нa це особами можна тільки порівнявши підпис на цих документах (копіях документів) з підписом у документі, що посвідчує особу, яка розписалась.

Суд не взяв до уваги те, що особистий підпис - власноруч виконаний зразок почерку, що дозволяє ідентифікувати особу, яка його виконала та охороняється законом.

Копія завірена головним бухгалтером пані ОСОБА_6 (печатка та підпис, ймовірно, поставлений власноруч). Таким чином, пані ОСОБА_6 не перевірила підпис отримувача на касовому документі із зразком підпису в паспорті - проявила службову недбалість, або інше - свідомо завірила сфальшований доказ.

Враховуючи те, що на копіях фінансових документів (касових квитанцій) його підпис суттєво відрізняються від зразка (підпису в паспорті) і виконаний невідомою особою, позивач, заявляючи вимогу стягнення заборгованості, подає до суду завідомо недостовірні і сфальшовані докази.

Апеляційний суд не взяв до уваги те, що 03 січня 2013 року правоохоронними органами було встановлено - первісних фінансових документів, що підтверджують факт отримання кредитних коштів не існує. Електронні копії є нікчемними, оскільки не відповідають вимогами нормативно- правових актів Національного банку України.

За вищевикладеним, враховуючи вимоги Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07.04.2003 «ДСТУ 4163-2003», а також Постанову НБУ від 01.06.2011р. «Інструкція з організації емісійно-касової роботи в установах банків України» (Втрата чинності від 01.11.2018), є підстави для твердження того, що докази перерахунку коштів на позичковий рахунок є сфальшованими і неналежними. У суду не було законних підстав визначати належність підпису і в стверджувальній формі ідентифікувати його особистий підпис з підписом невідомої особи. Висновок суду про належність підпису свідчить про очевидну невідповідності висновку суду дійсним фактам та очевидного викривлення фактів.

Договори поруки мають ознаку підроблених документів, що було встановлено почеркознавчою експертизою. Документ, що має ознаку підробленого, не є належним доказом в суді Суд мав поставити під сумнів чинність документів. Натомість установив надзвичайний і заздалегідь недосяжний стандарт доказування - визнати документ підробленим в судовому порядку. Суду заздалегідь було відомо те, що для того, щоб визнати документ підробленим, правоохоронні органи мають встановити особу, яка підробила документ, пред`явити їй підозру і тільки після цього визнати в судовому порядку підробленим документ.

Суди не взяли до уваги положення частини 2 статті 14 Цивільного Кодексу України, що узгоджується зі статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» і нормою прямої дії - частиною першою статті 19 Конституції України: «Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.» ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не можуть бути примушені в судовому порядку відповідати за виконання зобов`язання по Кредитного договору № 014/9809/82/75292 від 06 липня 2007 року, оскільки не поручались. Відповідно до ч.3 ст. 203 Цивільного Кодексу України - волевиявлення учасника правочину має бути вільним, а ніяк не примусовим.

В рішеннях суду І і II інстанції, судом не надано належної оцінки доказам Позивача. В рішеннях не згадується факт порушення прав споживача фінансових послуг, в тому числі право на отримання інформації про «чинні тарифи Банка». Посилаючись на копії фінансових документів, суд не надає належного обґрунтування щодо відступу від Закону та не висвітлює мотиви на яких базуються право Суду відступати від Закону.

Посилаючись на вказані обставини, просить суд скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2012 року у цивільній справі № 1805/4363/2012 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в повному обсязі, у зв`язку з нововиявленими обставинами (т. ІІІ а.с.200-206).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 05 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано час для усунення недоліків.

26 грудня 2029 року від ОСОБА_1 надійшли письмові доповнення, в яких зазначає, що йому не були доступні на остаточному судовому слуханні:

а) докази факту отримання ним кредитних коштів (встановлено 29 жовтня 2019 р.);

б) оригінал кредитного договору з додатком йому не був виданий, всупереч положенням частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (встановлено 29 жовтня 2019 р.);

в) після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів та неустойки за кредитним договором (правова позиція Великої Палати Верховного Суду України у справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року);

г) «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя (Правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №1519/2-3165/11).

На момент розгляду справи, йому не була відома і не могла бути відома правова позиція Великої Палати Верховного Суду України у справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року.

Договори поруки мають ознаку підроблених документів, що було встановлено почеркознавчою експертизою. Документи, які мають ознаки підроблених не є належними доказами в суді. У відповідачів не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду 03 липня 2019 року у справі №1519/2-3165/11, не була і не могла бути йому відома.

Нововиявлені обставини, які йому не були відомі - позивач використовував своє суб`єктивне процесуальне право з метою, яка суперечить завданням судочинства. Подання до суду завідома неналежних доказів та недостовірних фактів, спричинило винесенню завідомо неправомірного рішення. Він мав усі підстави підозрювати те, що позивач вводить суд в оману, але не мав належних фактичних доказів. Нововиявлені обставини викладені з урахуванням положення статті 19 і статті 24 Конституції України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду України.

Він не мав можливості надати докази факту отримання ним кредитних коштів, оскільки всупереч положенням частини 8 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», йому не був виданий і не міг бути виданий розрахунковий документ, що засвідчує факт надання послуги, оскільки кредитні кошти в розмірі 4411,76 доларів США ним не отримувались, підпис на квитанції йому не належить, навіть на зовнішній огляд суттєво відрізняється.

Нововиявлені обставини, які йому не були відомі - позивач не надав до суду належні докази, що підтверджують отримання ним кредитних коштів, розмір комісійних зборів, не надав доказів того, що ним отриманий оригінал кредитного договору з додатком. 29 жовтня 219 року в судовому засіданні (справа № 591/5069/16-ц) кредитор підтвердив те, що первинні документи (оригінали первинних фінансових документів, оригінали договорів) відсутні. Фінансові документи знищені 03 січня 2013 року.

Йому не було відомо і не могло бути відомо про те, що в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. В Податковому кодексі України є пряма вимога щодо зобов`язання установи як податкового агента зберігати первинні документи. Так, в підпункті «б» частини 176.1 статті 176 Податкового кодексу України вказано, що платники податку зобов`язані, зокрема, зберігати протягом строку давності, встановленого ПК, документи первинного обліку. Первинні документи, що пов`язані з предметом перевірки або судового розгляду, то вони повинні зберігатися до закінчення перевірки та/або вирішення справи судом, але не менше як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються ці документи, а у разі її неподання з передбаченого Податковим кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Копії документів завірені неналежним чином, у кредитора станом на 03 січня 2013 року первинних документів не було. Суд не витребував первісні документи, з урахуванням правової позиції ВССУ в ухвалі від 23 грудня 2015року у справі № 6-32662ск15. Йому не було відомо про те, що копія будь якого документа обов`язково має підтверджуватись оригіналом. Будь-яких доказів отримання кредитних коштів не існує. В який спосіб і з яких документів були зроблені копії експерт встановити не може. Що дає право стверджувати, що суд був введений в оману.

Оскільки він за фахом є військовим, не має юридичної освіти, на відміну від юристів позивача, йому не було відомо і не могло бути відомо про правову позицію Верховного Суду України про порядок оформлення документів, встановлений Національним стандартом України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07 квітня 2003 року «ДСТУ 4163-2003». Постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 липня 2018 року у справі № 904/8549/17.

Позовна заява вважається документом, що спрямовується до суду, за цим має бути оформлена у відповідності до вимог ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлювання документів».

За вищевикладеним, просить суд врахувати те, що позивачем поданий необґрунтований, штучний позов з використанням неналежних та сфальшований доказів, що фактично вводять суд в оману, оскільки рішення суду не може бути спрямоване на порушення конституційних прав і свобод людини (т. ІІІ а.с.226-228).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано час для усунення недоліків.

24 січня 2020 року ОСОБА_1 подав суду заяву на виконання ухвали суду від 09 січня 2020 року.

05 лютого 2020 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми відкрито провадження в справі за вказаною заявою та призначено її до розгляду на 06 квітня 2020 року о 15 год.00 хв.

06 квітня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 08 липня 2020 року, 10 год. 20 хв. у зв`язку з клопотанням представника АТ «Райффайзен Банк Аваль».

08 липня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 10 вересня 2020 року 13 год.40 хв. у зв`язку з клопотанням представника АТ «Райффайзен Банк Аваль».

10 вересня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 18 грудня 2020 року, 14 год. 30 хв. у зв`язку з клопотанням представника АТ «Райффайзен Банк Аваль».

18 грудня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 12 березня 2021 року, 11 год. 00 хв. у зв`язку з клопотанням представника АТ «Райффайзен Банк Аваль».

12 березня 2021 року у зв`язку із знаходженням головуючого судді Сидоренко А.П. у відрядженні до міста Київ для участі у роботі ХVІІІ чергового з`їзду суддів України в якості делегата, відповідно до наказу № 1/аг від 04.03.2021 року, розгляд справи відкладено до 02 липня 2021 року, об 11 год. 00 хв.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2021 року залучено до участі у справі № 1805/4363/2012 за вказаною заявою Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОФІТ КАПІТАЛ» як процесуального правонаступника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/9809/82/752 від 06 липня 2007 року, який був укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 та за договорами забезпечення.

02 липня 2021 року у зв`язку із залученням правонаступника позивача, розгляд справи відкладено до 06 жовтня 2021 року, о 10 год. 00 хв.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 жовтня 2021 року зупинено провадження у справі за вказаною заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами до залучення правонаступника заявника ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 лютого 2023 року залучено до участі у справі за вказаною заявою, як процесуальних правонаступників позивача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Поновлено провадження у справі за вказаною позовною заявою та призначено справу до розгляду об 11 год. 00 хв. 29 березня 2023 року.

29 березня 2023 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 05 травня 2023 року 13 год. 00 хв. у зв`язку з неявкою заявників, відсутністю відомостей про належне повідомлення ОСОБА_2

05 травня 2023 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 04 липня 2023 року 14 год. 00 хв. у зв`язку з клопотанням заявниці ОСОБА_3 .

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час і місце розгляду справи сповіщені судом належним чином. Від представника акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, просить у задоволенні заяви відмовити (т. ІV, а.с.179).

В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами необґрунтована та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2012 року в справі № 1805/4363/2012 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Сумської обласної дирекції до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Сумської обласної дирекції з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 11800,77 дол. США, що еквівалентно 94217 грн. 35 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Сумської обласної дирекції судові витрати в сумі 942 грн. 17 коп., тобто по 314 грн. 05 коп. з кожного (т. І а.с.143-144).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 09 лютого 2017 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2012 року залишено без змін (т. І а.с. 232-233).

Згідно із частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:

1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;

2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Отже, нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вказані правові норми передбачають, що це мають бути обставини, які є істотними, тобто, такими, що якби вони були відомі раніше, то суд ухвалив би інше рішення; вони є нововиявленими, а не новими обставинами, тобто, існували на час розгляду судом спору; вони входять до предмету доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Підставою перегляду будь-якого судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами є те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», указується, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Необхідними умовами нововиявлених обставин, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Правєдная проти Росії» від 18 листопада 2004 року зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленнми обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Отже, істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у даній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.

Неналежне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і неподання суду усіх доказів, збирання нових доказів після розгляду справи не є нововиявленими обставинами, а тому і не можуть тягнути за собою перегляд судового рішення з зазначених підстав.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №545/3783/17, яка підлягає врахуванню у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Суд вважає, що обставини, на які посилається заявник, не є нововиявленими і не можуть бути підставою для скасування рішення суду у порядку його перегляду. Доводи заяви фактично вказують на переоцінку доказів, зокрема стосовно обставин отримання грошових коштів за кредитним договором.

Також в заяві вказується про подання суду недопустимих та сфальшованих доказів, а також документів, які мають ознаки підроблених.

Проте факт підробки доказу повинен бути встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили.З урахуванням відсутності вироку чи ухвали про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, якими було б встановлено фальшивість одного з доказів, на підставі яких ухвалено рішення від 10 серпня 2012 року, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для перегляду такого рішення за нововиявленими обставинами.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для перегляду такого рішення за нововиявленими обставинами.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2012 року задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 423, 429 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі процесуальних правонаступників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2012 року відмовити та залишити в силі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Сумської обласної дирекції, процесуальним правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОФІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 , процесуальними правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з моменту її складання апеляційної скарги.

Повна ухвала суду виготовлена 09 липня 2023 року.

Суддя А.П.Сидоренко