Провадження № 2/761/2582/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 вересня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва під головуванням судді Матвєєвої Ю.О., при секретарі судових засідань Каніковському Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання права власності на квартиру, витребування квартири, визнання відсутнім права вимоги та визнання іпотеки припиненою,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась із позовом до АТ «Альфа-Банк» про визнання права власності на квартиру, в обгрунтування якого зазначила, що 15.11.2007 р. вона придбала квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу ВКВ 527013 від 15.11.2007 р., зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за номером 5710з, посвідченим приватним нотаріусом Ковальчуком С.П. 15.11.2007 р.

22.11.2007 р. на договорі купівлі-продажу квартири ВКВ 527013 від 15.11.2007 р. за правилами, що діяли у 2007 р., було вчинено реєстраційний напис реєстровий номер 29831 від 22.11.2007 р., записаний у реєстрову книгу за № д.73-122, про реєстрацію квартири на праві приватної власності за ОСОБА_1

15.11.2007 р. придбана квартира передана в іпотеку Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого на день подання позову було акціонерне товариство «Альфа-Банк», як забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредиту № 030.29-50/264-К ві 15.11.2007 р., п.1.2 якого передбачено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість квартири (ціна позову) визначена п.1.2 договором іпотеки № 030. 29-50/264-К ві 15.11.2007 р. і складає 1 333 705 грн., що в еквіваленті становить 264 100 доларів США.

У січні 2016 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом та штрафних санкцій.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2016 р. по справі № 761/1809/16-ц, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.04.2017 р. було залишено без змін, у позові банку про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

15.04.2019 р. позивач, ОСОБА_1 , під час одержання відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався про те, що на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано право власності за іншою особою - акціонерним товариством «Укрсоцбанк», право власності за яким зареєстровано 18.03.2019 державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м.Київ Сорокою Валерієм Миколайовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46048048 від 20.03.2019 р.

Підставами виникнення права власності вказано договір іпотеки, серія та номер 5714з від 15.11.2017 р., лист 1775 від 15.09.2017 р. приватного нотаріуса КМНО Кобелєва А.М.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/16488/19 від 06.08.2020 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.02.2021 р., позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», про скасування рішення державного реєстратора - задоволено:

-скасоване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46048048 від 20.03.2019 р., прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м.Київ Сорокою Валерієм Миколайовичем, про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єктанерухомого майна 000, номер запису Державного реєстру прав 30779346 та припинено право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», , правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», код ЄДПОУ 23494714, на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 30779346, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень: 46048048 від 20.03.2019.

-скасованозапис державного реєстратора коммунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ Сороки Валерія Миколайовича про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , права власності на квартиру;

-скасовано запис державного реєстратора коммунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ ОСОБА_2 про державну реєстрацію іпотеки на квартиру.

За обставинами справи АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», зареєструвало на підставі іпотечного застереження за собою право власності на квартиру ОСОБА_1 , речове право якої на квартиру набуте до 01.01.2013 р. та не було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав.

Відповідний розділ у реєстрі було відкрите уперше у 2019 р., під час реєстрації за банком права власності на квартиру.

Реєстрація права власності на квартиру за відповідачем беззаперечно свідчить про вибуття квартири із володіння ОСОБА_1 , що є порушенням її речового права, належним способом захисту права є визнання за нею права власності на цю квартиру та подальша реєстрація права у Державному реєстрі.

Таким чином, право власності позивачки у Державному реєстрі прав не зареєстровано, а реєстрація права власності за банком судом скасована.

На підставі наведеного позивачка просила визнати за нею право власності на спірну квартиру та витребувати у відповідача спірну квартиру та повернути її власнику.

В подальшому позивачка звернулась до суду із заявою про зміну предмету позову, в якій зазначила, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2016 р. по справі № 761/1809/16-ц у позові банку про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено, таким чином, у правовідносинах сторін з`явилась обставина, яка суттєво впливає на обсяг і зміст зобов`язань за спірним договором кредиту і іпотеки.

Заявивши вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором у судовому порядку у справі № 761/1809/16-ц АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, реалізував своє право вимоги за кредитним договором, за результатами розгляду справи у позові відмовлено за пропуском строку позовної давності, таким чином, спір за вимогами, що ґрунтуються на кредитному договорі, було вирішено по суті, повторне звернення до суду з вимогою про стягнення за кредитним договором, яку вже вирішено судом, не допускається.

Рішення суду про відмову у позові позбавляє кредитора права вимагати у суді захисту порушеного права, отже припиняє цивільне право (право вимоги за кредитним договором).

Отже, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором після відмови у позові з підстави спливу позовної давності з 2016 р. є натуральними, не можуть бути виконані примусово, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки ( відсутне право вимоги), тому просила, з-поміж іншого, визнати відсутнім право вимоги акціонерного товариства "Сенс Банк» за договором кредиту № 030.29-50/264-К ві 15.11.2007 р. та за договором іпотеки, серія та номер: 5714з, виданим 15.11.2007 р. та визнати такою, що припинена, іпотеку за договором іпотеки, серія та номер: 5714з, виданим 15.11.2007 р., предмет іпотеки - квартира за адресою: АДРЕСА_1 ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про іпотеку 30779376, іпотекодержатель - АКБ «Укрсоцбанк», боржник - ОСОБА_1 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2023 року справу передано на розгляд судді Матвєєвій Ю.О.

Ухвалою судді від 27.03.2023 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 18.04.2023 року змінено найменування відповідача у справі з Акціонерного товариства «Альфа-банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

02.05.2023 року через канцелярію суду надійшла заява від представника позивачки про зміну предмету позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2023 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання, яке відбулось 04.09.2023 року, представник позивачки не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи в його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача в судове засідання 04.09.2023 року не з`явився з невідомих суду підстав, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу установи відповідача.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Враховуючи те, що сторони в судове засідання не з`явились, суд, керуючись ч.2 ст.247 ЦПК України, розглянув справу без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч.8 ст. 178 ЦПК України.

Суд, керуючись вимогами ст.ст.130, 280 ЦПК України вважає за можливим заслухати справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення.

Судом встановлено наступне.

15.11.2007 р. ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу ВКВ 527013 від 15.11.2007 р., зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за номером 5710з, посвідченим приватним нотаріусом Ковальчуком С.П. 15.11.2007 р.

22.11.2007 р. на договорі купівлі-продажу квартири ВКВ 527013 від 15.11.2007 р. за правилами, що діяли у 2007 р., було вчинено реєстраційний напис реєстровий номер 29831 від 22.11.2007 р., записаний у реєстрову книгу за № д.73-122, про реєстрацію квартири на праві приватної власності за ОСОБА_1

15.11.2007 р. придбана ОСОБА_1 квартира передана в іпотеку Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого у даний час є акціонерне товариство «Альфа-Банк», як забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредиту № 030.29-50/264-К ві 15.11.2007 р. , п.1.2 якого передбачено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість квартири (ціна позову) визначена п.1.2 договором іпотеки № 030. 29-50/264-К ві 15.11.2007 р. і складає 1 333 705 грн., що в еквіваленті становить 264 100 дол. США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2016 р. по справі № 761/1809/16-ц, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.04.2017 р. було залишено без змін, у позові банку про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/16488/19 від 06.08.2020 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.02.2021 р., позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», про скасування рішення державного реєстратора - задоволено:

-скасоване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46048048 від 20.03.2019 р., прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м.Київ Сорокою Валерієм Миколайовичем, про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису Державного реєстру прав 30779346 та припинено право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», , правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», код ЄДПОУ 23494714, на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 30779346, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень: 46048048 від 20.03.2019.

-скасовано запис державного реєстратора коммунального підприємства «Реєстраційне бюро», м.Київ Сороки Валерія Миколайовича про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , права власності на квартиру;

-скасовано запис державного реєстратора коммунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ ОСОБА_2 про державну реєстрацію іпотеки на квартиру.

За обставинами справи АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», зареєструвало на підставі іпотечного застереження за собою право власності на квартиру ОСОБА_1 , речове право якої на квартиру набуте до 01.01.2013 р. та не було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав.

Відповідний розділ у реєстрі було відкрите уперше у 2019 р., під час реєстрації за банком права власності на квартиру.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, п.45-45,«45. Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)».

Зважаючи на те, що з 16.01.2020 і на час ухвалення рішення у справі № 761/16488/19 та набрання ним законної сили матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, і законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, відтак такий спосіб судового захисту як скасування запису та рішення державного реєстратора без визнання права власності за ОСОБА_1 , в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

За правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі N 915/1890/19, «починаючи з 16.01.2020 скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України N 1952, вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо відновлення порушеного права у разі відсутності вимог про визнання речових прав на майно за позивачем».

Вимога про визнання речового права ОСОБА_1 у справі 761/16488/19 не заявлялася.

Речове право ОСОБА_1 на квартиру набуте до 01.01.2013 р. та не було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав, відповідний розділ у реєстрі було відкрите уперше у 2019 р., під час реєстрації за банком права власності на квартиру.

Велика Палата ВС у Постанові від 19.05.2020 № 916/1608/18 (12-135гс19), п.63, звернула увагу на те, що позовні вимоги про визнання неправомірними дій державного реєстратора та визнання недійсним його рішення не відповідають ефективним способам захисту прав та інтересів позивача, оскільки судове рішення про задоволення таких вимог не є підставою для внесення запису про право власності позивача, та підкреслила (п.80-81), що такою підставою державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Постанова ВП ВС від 19.05.2020 № 916/1608/18 (12-135гс1976 , п.77-79, визначає, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Велика Палата ВС у вказаній Постанові, п.83, зазначила, що якщо право на будівлю чи споруду ще не зареєстровано за жодним суб`єктом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то правильним способом захисту порушеного права буде подання позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Як наголошувалося вище, право власності ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав не зареєстровано, а реєстрація права власності за банком судом скасована.

На підтвердження того, що спірна квартира вибула із володіння позивачки, стороною позивача надано лист поліції охорони від 06.11.2019 року, яким повідомлено, що заява з вимогою розірвати договір охорони надійшла від представника АТ «Укрсоцбанк», який надав інформацію з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності на квартиру за банком.

Згідно наказу № 1760 від 18.11.2019 р. Шевченківського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в м. Києві договір на охорону приміщення № 949/21/1/КВ/ОС-2019, укладений з ОСОБА_1 , було розірвано в зв`язку з втратою нею права власності на квартиру.

Отже, вищевикладене дає підстави вважати, що позовні вимоги позивача про визнання права власності та витребування квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог про визнання відсутнім права вимоги та визнання іпотеки припиненою суд зазначає наступне.

Заявивши вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором у судовому порядку у справі № 761/1809/16-ц АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, реалізував своє право вимоги за кредитним договором, за результатами розгляду справи у позові відмовлено за пропуском строку позовної давності, таким чином, спір за вимогами, що ґрунтуються на кредитному договорі, було вирішено по суті, повторне звернення до суду з вимогою про стягнення за кредитним договором, яку вже вирішено судом, не допускається.

Рішення суду про відмову у позові позбавляє кредитора права вимагати у суді захисту порушеного права, отже припиняє цивільне право (право вимоги за кредитним договором).

Натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном(постанова Верховного Суду у складі ОП КЦС від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, Постанова КЦС ВС від 27.07.2021 у справі № 545/747/20).

У Постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 зроблено висновок, що «натуральним зобов`язанням (obligationaturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;»

У вказаних постановах № 285/3536/20, 757/44680/15-ц Верховним судом зроблено висновок, що зміна характеру правовідносин на натуральні розповсюджується і на акцесорні зобов`язання, до яких відноситься і іпотека.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41), дійшла наступного висновку:

«У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

За змістом частини першої статті12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції реалізації права іпотеко держателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» .

Разом з тим, спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання договору кредиту, який встановлює, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Пунктом 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз`яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Згідно пункту 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

З огляду на вищенаведене, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором після відмови у позові з підстави спливу позовної давності з 2016 р. є натуральними, не можуть бути виконані примусово, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки ( відсутне право вимоги).

У той же час сплив строку позовної давності не є підставою припинення зобов`язання (як приклад,постанова Верховного Суду по справі № 757/32377/15-ц від 06.03.2019).

Таким чином, що у даний час право вимоги за кредитним договором у АТ «Сенс Банк» відсутне, але само по собі зобов`язання за кредитним договором не припинене, є натуральним, позбавленим судового захисту у примусовому порядку, і може бути виконане тільки у добровільному порядку.

Іпотека є правом на чужу річ і правом іпотекодержателя за рахунок іпотечного майна задовольнити свої вимоги (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

«Тлумачення абзацу 9 статті 1, статті 24 Закону України «Про іпотеку» дозволяє зробити висновок, що іпотекодержателем може бути тільки особа, яка є кредитором за основним зобов`язанням. Це пов`язано з тим, що для іпотеки є характерною така властивість як слідування, оскільки іпотека слідує за основним зобов`язанням з метою його забезпечення; Законом України «Про іпотеку» не передбачено існування конструкції «абстрактної»

іпотеки, при якій іпотека існує поза зв`язком із забезпеченням основного зобов`язання.

(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі No 758/3453/16-ц).

Стягнення за договором іпотеки є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог (правовий висновок Верховного Суду у справі від.14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18).

Зміст зобов`язань з іпотеки визначено ст. 3 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

«Обрання судового чи позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки повністю залежить від волі іпотекодержателя, що є логічним і відповідає принципу диспозитивності» (Окрема думка у справі No 310/11024/15-ц, Постанова ВП ВС від 29 травня 2019 року).

Відтак, договір іпотеки № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 р. є одностороннім, так як передбачає тільки право банку задовольнити свої вимоги за рахунок предмет іпотеки.

Спірні правовідносини сторін за іпотекою після відмови у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку зі спливом позовної давності не припиняються, а трансформуються в натуральнее зобов`язання (Постанова КЦС ВС від 27.07.2021 у справі № 545/747/20).

В даній справі суд зазначив, що у зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604-609 ЦК України.

Ч.1 ст.593 ЦК України передбачає, що правозаставиприпиняється у разі:

1) припиненнязобов`язання, забезпеченого заставою;

2) втрати предмета застави, якщозаставодавець не замінив предмет застави;

3) реалізації предмета застави;

4) набуттязаставодержателем права власності на предмет застави.

Право застави припиняєтьсятакож в іншихвипадках, встановлених законом.

У Постанові ВП ВС від 18.01.2022 р. у справі № 910/17048/1776 про звернення стягнення в позасудовому порядку на предмети іпотеки вказано:

«76. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до ЦК України.

77 В Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано, що згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважав, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням ЦК України (далі - Кодекс) не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні одно предметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу.

78 З урахуванням викладеного, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 зроблено такий правовий висновок: якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять одно предметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України».

Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (постанова ВП ВС від 26.01.2021 р. в справі № 522/1528/15-ц).

Суд не заперечує можливість звернення з таким позовом, але звертає увагу на те, що за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності зобов`язання не припиняється. Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Таким чином, якщо інше не передбачено договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстав пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 ЗУ «Про іпотеку».

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.01.2019 року у справі № 639/7920/16-ц, від 01.07.2020 року у справі № 727/11061/18, від 27.01.2021 року у справі № 545/747/20.

Тому із зазначених міркувань позовні вимоги в частині припинення іпотеки задоволенню не підлягають.

Вимога позивачки щодо визнання відсутнім права вимоги відповідача за договором кредиту та договором іпотеки також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про визнання іпотеки припиненою та сама по собі не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів позивачки.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79,80, 81, 137, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання права власності на квартиру, витребування квартири, визнання відсутнім права вимоги та визнання іпотеки припиненою - задовольнити частково.

1.Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,9 кв.м, у тому числі житловою площею 31,8 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

2.Витребувати у Акціонерного товариства "Сенс Банк», , квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та повернути її власнику: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.О. Матвєєва

04 вересня 2023 року