Номер провадження: 22-ц/813/745/23
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач Одеська міська рада,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа Державний реєстратор комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Одеської області Шевченко Максим Олександрович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року у складі судді Мурманової І.М.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, державного реєстратора КП «Департамент державної реєстрації» Одеської області Шевченка М.О., про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка проживала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до відомостей, наданих КУ «Територіальний центр соціального обслуговування» Суворовського району м. Одеси», ОСОБА_2 перебувала на обслуговуванні в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Суворовського району м. Одеси», як одинока, самотньопроживаюча громадянка. Однак, відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2002 року належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Також позивач зазначив, що ОСОБА_1 не набув права власності на спірне майно, оскільки договір купівлі-продажу не відповідає вимогам законодавства та позивач ставить під сумнів існування даного договору взагалі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник Одеської міської ради подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що дослідивши у судовому засіданні докази, які підтверджують, що квартира АДРЕСА_1 є відумерлою спадщиною та власністю Одеської міської ради, суд першої інстанції усунувся від виконання своїх обов`язків їх оцінки, врахування або відхилення, взагалі не зробив висновків щодо заявлених позивачем позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та визнання права власності на спірну квартиру, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.07.2002, нібито укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не набув чинності, оскільки: 1) не був нотаріально посвідчений; 2) спірна квартира не була передана покупцеві, а тому в силу положень ст. 640 ЦК України вказаний договір вважається неукладеним та таким, що не породжує будь-яких прав та обов`язків для сторін договору. Договір не був зареєстрований в ОМБТІ та РОН. Судом першої інстанції при ухваленні рішення не була надана належна правова оцінка договору. Судом першої інстанції при ухваленні рішення не була надана правова оцінка «законності» та «суспільного інтересу» витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_1 . Посилання суду першої інстанції на незаконну державну реєстрацію спірної квартири, як на презумпцію правомірності правочину та підставу залишення без задоволення позову Одеської міської ради, суперечить законодавству України та правовим висновкам Верховного Суду у постановах від 27.06.2018 у справі №921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі №909/472/18, від 29.04.2020 у справі №911/1455/19, оскільки не є способом набуття права власності на спірну квартиру та не стосується заявлених позовних вимог ОМР.

Представник позивача та третьої особи в судове засідання 21.03.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

21.03.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з воєнними діями на території Україні.

Апеляційний суд вважає, що вказане клопотання не підлягає задоволенню з урахуванням того, що у місті Одесі, де знаходиться Одеський апеляційний суд, немає бойових дій, вказаний суд здійснює свою діяльність у штатному режимі. З метою дотримання розумних строків розгляду справи та недопущення порушення конституційних прав учасників справи на судовий захист, оскільки неодноразове відкладення розгляду справи буде суперечити принципу ефективності судового процесу, який направлено на недопущення затягування строків розгляду справи, підстав для відкладення розгляду справи у зв`язку з воєнним діями в Україні немає.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 17.01.1996, посвідченого нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З 24.12.1997 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

18.11.2014 ОСОБА_2 звернулася з заявою до директора КУ "Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району міста Одеси" про прийняття її на обслуговування відділом, як особа що потребує соціальної допомоги.

Згідно з актом про обстеження матеріально-побутових умов проживання громадянина, який потребує соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 18.11.2014 ОСОБА_2 не одружена, дітей немає, отримує пенсійне забезпечення в розмірі 949 грн. на місяць. За висновком комісії остання підлягає обслуговуванню та наданню додаткових соціальних послуг, соціальної допомоги вдома.

З 20.11.2014 набув чинності договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самостійно) громадянина з III групою активності відділенням соціальної допомоги вдома (на безкоштовній основі), укладений між ОСОБА_2 та КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району м. Одеси". Вказаний договір було продовжено до 31.12.2017.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла та відповідно до наказу №464 від 22.11.2017 її було знято з обслуговування відділенням соціальної допомоги вдома КУ «ТЦ СО Суворовського району».

Відповідно до довідки про склад сім`ї та прописки від 16.01.2017 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_2 .

З викладеного слідує, що по день своєї смерті ОСОБА_2 проживала у вказаній квартирі та, як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, після смерті спадкова справа не заводилася.

Відповідно до матеріалів реєстраційної справи, заведеної відповідно до нерухомого майна, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2002 ОСОБА_1 .

Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.11.2018 державного реєстратора КП «Департамент державної реєстрації» Одеської області Шевченка М.О.

Підстави виникнення права власності на квартиру у відповідача зазначено: акт приймання-передачі нерухомого майна від 20.07.2002, договір купівлі-продажу.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що відповідач набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення державного реєстратора, яке позивач не оспорював і таке недійсним не визнавалося, тому він є таким, що набув квартиру правомірно на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в межах діючого законодавства, в свою чергу, позивач не є власником квартири, тому підстави витребування майна відсутні. Позивач не надав доказів того, що квартира на час смерті спадкодавця перебувала у її власності чи вибула поза її волею.

Проте, апеляційний суд з вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

За своїм змістом та формою договір купівлі-продажу квартири має відповідати вимогам законодавства, чинного на момент його укладання, та до нього мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 47 цього Кодексу.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Статтею 48 ЦК УРСР визначено, що по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Згідно з частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Встановлено, що договір купівлі-продажу від 18.07.2002, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без дотримання форми, тобто без нотаріального посвідчення, тому є нікчемним та таким, що не породжує будь-яких прав та обов`язків для сторін договору.

Приписами частин третьою та четвертою статті 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інша речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

З урахуванням положення пункту п`ятого Прикінцевих положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводилась комунальними підприємствами БТІ на підставі Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України N121 від 09.06.98 року, та Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року N 7/5.

Відповідно до п. 1.6 вищевказаної Інструкції N121 від 09.06.98 державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Згідно наданих копій матеріалів з інвентаризаційної справи спірної квартири, ОСОБА_2 є її власником на підставі договору дарування, посвідченого 17.01.1996 нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.10.2019 право власності на спірну квартиру вперше було зареєстровано (з відкриттям розділу) 23.11.2018 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.07.2002, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який є нікчемним.

З моменту укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.07.2002 до формування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно законодавством України була передбачена обов`язкова реєстрація речових прав на нерухоме майно в КП "БТІ", яка не була проведена сторонами договору, право власності на спірну квартиру за цим договором у ОСОБА_1 не виникло.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Одеська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переході спірної квартири у власність територіальної громади.

З наданої нотаріальною конторою інформації встановлено, що після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась і свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось.

Відповідно до статті 387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18) зазначено, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника.

Пред`являючи позов Одеська міська рада виходила з того, що перехід права власності на квартиру відбувся на підставі правочину, який в силу вимог закону є неукладеним, чим порушуються її інтереси, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Одеська міська рада не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою, однак в силу закону на неї, покладено обов`язок із захисту прав територіальної громади, що свідчить про наявність законного інтересу, який полягає в тому, щоб майно, яке може бути визнане відумерлою спадщиною, не було незаконно виведено зі спадкової маси, оскільки від цього залежить подальша можливість переходу такого майна у власність територіальної громади.

У постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі N641/1689/15-ц (провадження N61-34143св18), від 26 лютого 2020 року у справі N640/17297/15-ц (провадження N61-5251св19) містяться висновки щодо застосування вимог статті 388 ЦК України.

Аналогічні висновки щодо визнання спадщини відумерлою та передачі її територіальній громаді містяться в постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі N 638/17404/19 (провадження N 61-13977св21).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 та складається з квартири за адресою: АДРЕСА_2 є відумерлою, тому відповідно до статей 388 та 1277 ЦК України має бути передана територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Рішення суду про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передачу її територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради є підставою для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо цієї квартири від 26.12.2018 та внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно.

Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем та визнання за позивачем права власності на квартиру не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребування майна.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256 цс 18).

Таким чином, вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.12.2018 за номером 44244463, на підставі якого зареєстроване право власності за ОСОБА_1 на вказану квартиру, та визнання права власності на неї за Одеською міською радою не підлягають задоволенню.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року скасувати.

Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Державний реєстратор комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Одеської області Шевченко Максим Олександрович, задовольнити частково.

Визнати спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з трьохкімнатної квартири загальною площею 59, 85 кв. м, житловою площею 42,35 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відумерлою.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 4802,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 4802,50 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 18.04.2023

Головуючий:

Судді: