печерський районний суд міста києва
Справа № 753/5204/22-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Печерський районний суд міста Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Чепляка А. С.

справа №753/5204/22-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України

третя особа: Апарат Верховної Ради України,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, третя особа: Апарат Верховної Ради України, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

представник відповідача - Воронов Є. Є.

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 року позивач звернулась до суду з із вказаним позовом, у якому просить поновити її на посаді заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, а у разі скорочення цієї посади - поновити на рівнозначній посаді в Управлінні адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України або внести відповідні зміни до штатного розпису шляхом введення (поновлення) скороченої посади та допустити рішення суду в цій частині до негайного виконання, стягнути із Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на її користь заробіток за час вимушеного прогулу з 07 травня 2022 року до дня поновлення на роботі із розрахунку 31 701, 96 грн, стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач із 11 серпня 2021 року займала посаду заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України, підстава - наказ №197 від 09 серпня 2021 року.

06 травня 2022 року наказом Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України №72 від 04 травня 2022 року її було звільнено з займаної посади у зв?язку із скороченням штату управління.

Реорганізацію здійснено згідно розпорядження по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України від 03.02.2022 року №15-7/03-11.

Про майбутнє вивільнення ОСОБА_1 було попереджено 04.02.2022 року.

Вважає, що її звільнення є незаконним, оскільки відповідач не запропонував їй інші посади для працевлаштування, що стало підставою для звернення до суду із позовом.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2022 року справу направлено за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.08.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву, та встановлено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження.

Копію ухвали направлено на адреси сторін, иакож вказану ухвалу було направлено на відомі адреси електронної пошти сторін.

Відповідно до довідки позивач отримала копію ухвали - 05.08.2022 року.

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали - 27.10.2022 року.

Відповідно до довідки третя особа отримала копію ухвали - 05.08.2022 року.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

12.08.2022 року та 16.08.2022 року від представників відповідача надійшли клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2022 року відмовлено у задоволенні клопотань представників відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

07.09.2022 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у позові. Зокрема, у відзиві заначено, що позивач працювала за посадою заступника начальника відділу публічних закупівель, 07.02.2022 року вона була персонально (під власний підпис) попереджена про наступне можливе звільнення з роботи. 07.02.2022 року позивач була ознайомлена з пропозицію щодо можливості переведення її на інші вакантні посади згідно з переліком. Після ознайомлення з цією пропозицією переведення на іншу посаду позивач у присутності інших працівників відповідача 07.02.2022 року відмовилася від засвідчення факту свого ознайомлення з переліком вакантних посад, про що складено акт. Таким чином позивачу своєчасно були запропоновані вакантні посади для її переводу у зв`язку із введенням у відповідача нового штатного розпису і структури. Також відповідач вважає необгрунтованою вимогу позивача щодо залучення до розгляду цієї справи у якості третьої особи Апарат Верховної Ради України. Трудові відносини позивача існували виключно з відповідачем, який є самостійною юридичною особою. Позовна заява не містить належного обгрунтування щодо того, яким чином рішення у цій справі справі може вплинути на права або обов?язки Апарату Верховної Ради України щодо однієї зі сторін.

20.09.2022 року надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що акт про відмову від 07.02.2022 року є недопустимим доказом, оскільки складений після припинення трудових відносин з позивачем. В акті від 07.02.2022 року не зазначено жодної із посад, яку могли «запропонувати» позивачу, а отже, такий акт не створює жодних прав та обов?язків. Також зазначає, що в інформаційному повідомленні від 07.02.2022 року жодних можливих вакантних посад не вказано.

28.09.2022 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зокрема зазначено, що у відповіді на відзив позивач зазначає, що в акті від 07.02.2022 року не зазначено жодної із посад, яку могли запропонувати позивачу, а отже такий акт не створює жодних прав та обов`язків, проте таке твердження не відповідає дійсності, адже пропозиція вакантних у відповідача посад спеціалістів та робітничих професій була висловлена позивачу у Інформації-повідомленні за результатами розгляду кваліфікаційних характеристик відповідача від 07.02.2022 року, з цим документом позивач ознайомилася, але відмовилася здійснити про це відмітку своїм підписом, про що й був 07.02.2022 року складений акт.

17.02.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про допит свідків та розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про допит свідків.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 із 11 серпня 2021 року займала посаду заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України, підстава - наказ №197 від 09 серпня 2021 року.

Згідно розпорядження від 03.02.2022 року №15-7/03-11 здіснено реорганізацію по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України

04.02.2022 року ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє можливе звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням штату працівників.

07 лютого 2022 року складена довідка про вакантні посади Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України станом на 07 лютого 2022 року, які запропоновані працівникам, що отримали попередження про наступне вивільнення.

07 лютого 2022 року за участю ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , був складений акт про те, що станом на 07 лютого 2022 року після ознайомлення з наявними вакантними посадами (фахівців, інженерів, технічних службовців, робітників) в Управлінні, які не були запропоновані іншим працівникам, ОСОБА_1 не виявила бажання щодо переведення на одну з вакантних посад і без заявлення конкретних мотивів, відмовилася від підписання факту свого ознайомлення з переліком вакантних посад, зазначених в інформації-повідомленні.

06 травня 2022 року наказом Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України №72 від 04 травня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням штату управління.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту цієї норми права вбачається, що така правова підстава звільнення як скорочення чисельності працівників охоплюється процесом зміни в організації виробництва і праці.

Відповідно до частини 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених в пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року з наступними змінами і доповненнями роз`яснено про те, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був він попереджений за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Частина 3 цієї ж норми права визначає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника (постанова Верховного Суду від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17). Відтак, межі свободи вибору у контексті права на працю за п. 1 ст. 40 КЗпП України визначаються кваліфікаційними вимогами до посади, яким працівник має відповідати.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пленум Верховного Суду у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року роз`яснив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є доказами про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі. Таким чином, принцип доцільності під призмою ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає свободу розсуду і розпорядження роботодавцем своїми суб`єктивними правами, виходячи з міркувань ефективного розвитку підприємства, установи, організації, що відповідає його потребам.

Правомочність роботодавця у застосуванні п. 1 ст. 40 КЗпП України не може виходити за межі його повноважень, які можуть бути визначені нормативними актами чи статутом юридичної особи.

З урахуванням цього, працівник не може обгрунтовувати чи заперечувати доречність, доцільність, користь чи ефективність, для підприємства, установи, організації, змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності чи штату працівників. Суд перевіряє лише дотримання роботодавцем законодавства про порядок розірвання трудового договору за п 1 ст. 40 КЗпП України і не може обговорювати питання про доцільність проведення скорочення штату на підприємствах, в установах, організаціях, а тому при вирішенні трудового спору не може поставити це питання на обговорення і з`ясовувати думку сторін трудового спору. Тобто, яких цілей бажав досягнути роботодавець, чим він керувався при прийнятті рішення про скорочення чисельності і штату, чи можна було б уникнути скорочення працівників, в судовому порядку не доводиться роботодавцем, та не оспорюється працівником.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (провадження № 6-40цс15), зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи вбачається і не спростовується позивачем, що 04 лютого 2022 року ОСОБА_6 попереджено про майбутнє вивільнення із займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Після попередження ОСОБА_6 про майбутнє звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідач запропонував їй за списками вакантні посади в Управлінні адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України станом на 07 лютого 2022 року, при цьому ОСОБА_6 ознайомилась з усіма вакантними посадами, викладеними у довідці, та відмовилась від підпису про ознайомлення, про що було складено акт від 07.02.2022 року.

За таких обставин суд вважає, що відповідач виконав вимоги щодо працевлаштування позивача, оскільки запропонував їй наявні вакантні посади та роботу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 15-52гс20).

Вимога позивача поновити її на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України шляхом введення скороченої посади у разі скорочення посади заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної ради України, не підлягає задоволенню, оскільки внесення змін у штатний розпис належить до внутрішньогосподарської діяльності суб`єкта господарювання та входить до його компетенції.

При цьому суд враховує висновок Верховного суду по справі №755/3495/16-ц, зроблений під час розгляду справи за подібними правовідносинами, який зазначив, що рішення про визначення структури підприємства, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є виключною компетенцією власника підприємства або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та доводи позивача, якими він обґрунтовує позовні вимоги у сукупності з наданими доказами, суд прийшов до висновку, що твердження позивача про порушення роботодавцем вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо не пропонування йому вільної вакантної посади є безпідставними, а тому їх відхиляє.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в поновленні позивача на роботі, то приписи ч. 2 ст. 235 КЗпП України не застосовуються, оскільки підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 15 ЦК України, ст. ст. 5-1, 40, 42, 49-2, 235 КЗпП України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, третя особа: Апарат Верховної Ради України, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , адреса місцепроживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, адреса: вул. Банкова, 6-8, м. Київ, 01008, .

Третя особа: Апарат Верховної Ради України, адреса: вул. Грушевського, 5, м. Київ, 01008, .

Суддя Г. О. Матійчук