Справа № 161/5741/21
Провадження № 2-др/161/54/23
Д О Д А Т К О В Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 квітня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Олексюка А.В.,
при секретарі судових засідань - Гичці М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання п. 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів, -
05.04.2023 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Максимчука Юрія Павловича до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення по справі.
В заяві зазначає, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.04.2023 року позовні вимоги в цивільній справіза позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання п. 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів було задоволено.
Однак, просить винести додаткове рішення у справі щодо стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 грн і витрат за проведення судової економічної експертизи в розмірі 25 600 грн.
Представник позивача подав заяву про розгляд вищевказаної заяви без його участі.
У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи (частина четверта ст.270 ЦПК України).
Розгляд заяви здійснювався у відсутності сторін на підставі наявних матеріалів згідно ст. 247 ЦПК України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.04.2023 позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання п. 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів - задоволено.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`ятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи за власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
З огляду на викладене суд відзначає, що ЦПК передбачено наступні критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) пов`язаність витрат з розглядом справи; 2) їх дійсність; 3) необхідність; 4) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
До таких висновків в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 19.02.2020 року (справа № 755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19).
Згідно з п.п. 3-6 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обгрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Для підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача суду надано договір про надання правничої допомоги від 15.03.2021, квитанцію №28 від 29.03.2021 року на суму 9 000 грн; Акт прийому-передачі виконаних робіт з надання правничої допомоги від 29.03.2021 на суму 9 000 грн.
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.
Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ст.141 ч.2 п.1 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
Також, ОСОБА_1 в ході розгляду справи були понесені витрати на оплату судової економічної експертизи в сумі 25 600 грн., (згідно меморіального ордеру №@2PL531189 від 21.10.2021), які у відповідності до вимог ст. 133 ЦПК України, відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відтак підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Оцінюючи обґрунтованість заяви, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи наявні належні та достатні обгрунтування стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 грн. та витрат понесених у зв`язку з оплатою судової економічної експертизи в сумі 25 600 грн., які у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача.
На підставі наведеного, суд прийшов до висновку, що заява представника позивача про стягнення судових витрат допомогу підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 270 ЦПК України, суд, -
Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Максимчука Юрія Павловича про ухвалення додаткового рішення по справі задовольнити, ухвалити додаткове рішення.
Стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 понесені витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) гривень.
Стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 витрати на оплату експертизи у розмірі 25 600 (двадцять п`ять тисяч шістсот) гривень.
Додаткове рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Третя особа: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк