РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/16972/22

Провадження № 22-ц/4815/699/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Мороз А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Рівненська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненської міської ради на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2023 року (ухвалене у складі судді Харечка С.П.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Рівненської міської ради, якою просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частку житлової квартири АДРЕСА_1 (загальна площа квартири 34.7 кв.м.), яка належала ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований тим, що 13 листопада 1997 року ОСОБА_1 в порядку приватизації було набуто право власності на 1/3 частку житлової квартири АДРЕСА_1 . Разом із позивачем у приватизації брали участь ОСОБА_2 (колишній чоловік Позивача) частка права власності на квартиру складає 1/3 та ОСОБА_3 (померлий син Позивача) частка права власності на квартиру складає 1/3. Син позивача ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на той час володів 1/3 частки вищевказаної квартири. Відтак після смерті ОСОБА_3 Позивач отримала у спадок його частку. Тому, наразі, Позивач володіє 2/3 квартири АДРЕСА_1 . Після смерті сина, у Позивача та її колишнього чоловіка ОСОБА_2 зіпсувалися відносини. 19 червня 2007 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу Позивач та її колишній чоловік розпочали проживати окремо, а саме: позивач продовжувала проживати у квартирі АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 переїхав до с. Головиця, Корецького району, Рівненської області. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер. Після його смерті залишилося спадкове майно: 1/3 частки житлової квартири АДРЕСА_1 . Зазначила, що Впродовж всього періоду з моменту смерті ОСОБА_2 і по даний час, жодний із його спадкоємців не заявив вимоги про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини. Єдині його спадкоємці батьки та син, померли ще за життя ОСОБА_2 . Також вказала, що починаючи 1997 року і по цей час вона зареєстрована та постійно проживає у вищезгаданій квартирі, вона самостійно здійснює її утримання та догляд. Звертає увагу, що позивачем самостійно сплачуються всі необхідні комунальні платежі, що пов`язані із обслугованим даної квартири, в тому числі й ті, розмір яких не залежить від кількості споживання чи кількості зареєстрованих осіб, серед яких витрати на ОСББ та теплопостачання, які обраховуються пропорційно до площі квартири. Жодні інші особи чи співвласники (за свого життя) протягом останніх 15 років не брали участь утриманні даної квартири. Зазначає, що позивач добросовісно продовжує володіти 1/3 частки квартири, що належала покійному ОСОБА_2 відкрито і безперервно на протязі більше 10-ти років

На підставі викладеного просить задовольнити позов.

Рішенням Рівненського міського суду від 17 березня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добросовісно користується спірним нерухомим майном, відкрито та безперервно понад 10 років, та продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги. Також суд виходив з того, що впродовж всього періоду з моменту смерті ОСОБА_2 і по даний час жоден із його спадкоємців не заявив вимоги про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини. Єдині його спадкоємці - батьки та син, померли ще за життя ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, Рівненська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі покликається на порушення судом норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що факт набуття права власності за набувальною давністю не доведений належними доказами. Стверджує, що позивач знала, що частково користується чужим майном, а отже умова добросовісного володіння не доведена. Крім того, зазначив, що Рівненська міська рада вважає, що відкритість і безперервність користування позивачем майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (колишній чоловік Позивача) та ОСОБА_3 (померлий син Позивача) набули в рівних долях по 1/3 частці право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 , що вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 13 листопада 1997 року.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданої 14 червня 2017 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер у м.Рівне ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №628.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.07.2017 року, після смерті ОСОБА_3 його частку успадкувала (1/3 частки квартири за номером АДРЕСА_1 ) ОСОБА_1 .

На даний час, позивач володіє 2/3 квартири АДРЕСА_1 .

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданої 19 червня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, актовий запис №407.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданої 10.05.2012 року Виконкомом Головницької сільської ради Корецького району Рівненської області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у с. Головниця, Корецького району, Рівненської області, актовий запис №15.

Згідно довідки виданої 15 червня 2017 року Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 був зареєстрований за адресою: в АДРЕСА_2 в період з 29 листопада 1997 року та знятий з реєстраційного обліку 26 листопада 2002 року.

Відповідно до довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні АДРЕСА_2 , виданої 25 жовтня 2022 року Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 05 листопада 1997 по теперішній час.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру №70331637 від 17 жовтня 2022 року сформованого приватним нотаріусом Олинець А.М., інформація за вказаними параметрами запиту у спадковому реєстрі (ПІБ: ОСОБА_2 ), відсутня.

Відповідно до довідки виданої Головою правління ОСББ «Агава», ОСОБА_1 , дійсно проживає в АДРЕСА_2 , у даній квартирі є один особовий рахунок № НОМЕР_4 , власником є ОСОБА_1 з 1997 року.

Згідно листа №04-05/2524/2527 від 03 листопада 2022 року ТзОВ «Рівнетеплоенерго» за адресою: АДРЕСА_2 з метою ведення розрахунків за послугу теплопостачання відкрито один особовий рахунок № НОМЕР_5 на ОСОБА_1 . Станом на 01 листопада 2022 року по зазначеному рахунку відсутня заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії та наявна заборгованість за абонентську плату в розмірі 171,50 грн.

З моменту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та до дня ухвалення судом першої інстанції рішення позивач проживає у вказаній квартирі більше 10 (десяти) років.

Впродовж усього періоду з моменту смерті ОСОБА_2 і по даний час жодний із його спадкоємців не заявив вимоги про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини. Єдині його спадкоємці батьки та син, померли ще за життя ОСОБА_2 . Вказані обставини підтверджуються витягом із спадкового реєстру щодо відсутності відкритої спадкової справи.

Позивач після смерті ОСОБА_2 продовжує користуватися як своєю часткою у квартирі, так і часткою, яка належала померлому.

Позивач володіє спірною частиною квартири, яка належала ОСОБА_2 , відкрито і не приховує факт знаходження цього майна у його володінні, адже місце проживання позивача у квартирі АДРЕСА_1 є зареєстрованим.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 489/5975/17.

Зазначене узгоджується з п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що "умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном".

Як встановлено судом впродовж всього періоду з моменту смерті ОСОБА_2 і по даний час жодний із його спадкоємців не заявив вимоги про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини.

Єдині його спадкоємці батьки та син, померли ще за життя ОСОБА_2 .

Позивач самостійно сплачуються всі необхідні комунальні платежі, що пов`язані із обслугованим спірної квартири, в тому числі й ті, розмір яких не залежить від кількості споживання чи кількості зареєстрованих осіб, серед яких витрати на ОСББ та теплопостачання, які обраховуються пропорційно до площі квартири.

Жодні інші особи чи співвласники (за свого життя) протягом останніх 15 років не брали участь утриманні даної квартири.

Позивач не знала й не могла знати кому після смерті ОСОБА_2 належала спірна 1/3 частина квартири, відтак вважала її своєю, і відповідно користувалася як своїм майном та обслуговувала його.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у контексті спірних правовідносин, заявлені ОСОБА_1 матеріально-правові вимоги щодо спірної частки квартири є законним заходом захисту її житлових прав.

Добросовісність, відкритість, давність та безперервність володіння квартирою, у тому числі її спірною часткою, відсутність спадкоємців після смерті колишнього власника спірної частки, також свідчить про те, що ОСОБА_1 вправі розраховувати на те, що спір буде вирішений судом із урахуванням принципу пропорційності і дотриманням "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи на житло та надання його володільцю прав на повноцінне користування ним.

В іншому випадку, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з втручанням у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, це буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Рівненської міської ради залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 червня 2023 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.