П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2023 року м. Київ

Справа № 357/5878/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/2256/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Цукурова В.П., 23 травня 2022 року у м. Біла Церква, повний текст рішення складений 30 травня 2022 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 , 15101, доларів США, 81 центів, що еквівалентно 422095, 59 грн заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 23 серпня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Д 07-02-136, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 150000,00 дол. США. Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши грошові кошти. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконала в результаті чого утворилась заборгованість.

22 липня 2015 року Білоцерківським міськрайонним судом було винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В результаті невиконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість, яка складалась 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання, що становить 15101,81 доларів США.

21 жовтня 2021 року надійшла уточнена позовна заява про стягнення заборгованості, в якій позивач просив стягнути солідарно з відповідача, а також її поручителів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за період 16 квітня 2018 року по 16 квітня 2021 року у розмірі 6165,47 дол. США, що еквівалентно 172324,88 грн, яка складається є 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання.

14 січня 2022 року надійшла ще одна уточнена позовна заява про стягнення заборгованості, в якій позивач просив стягнути з ОСОБА_1 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за період 16 квітня 2018 по 16 квітня 2021 року у розмірі 6165,47 доларів США, що еквівалентно 172 324,88 грн. При цьому, у тексті цієї уточненої позовної заяви зазначено, що прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 64421,88 дол. США, у зв`язку з чим 3% річних від простроченої суми складають 6165,47 дол США.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2022 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не було надано суду належних достатніх та достовірних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому позов визнано недоведеним.

Не погодилось із судовим рішенням АТ КБ «ПриватБанк», представником Банку подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин.

Представник вказує на те, що у суду першої інстанції не було підстав відмовляти у стягненні з відповідача на користь банку 3 % річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Зазначає, що суд першої інстанції не встановив повно та всебічно обставини справи, не перевіряв факту виконання судового рішення та його своєчасності, не встановив дійсної суми заборгованості відповідача за період прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також звертає увагу на те, що суд вирішив спір без врахування правових висновків, висловлених Верховним Судом, які мають юридичне значення у даній справі та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що 17 лютого 2021 року постановою головного державного виконавця Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Карпенко Н.В. у ВП НОМЕР_2 було закінчено виконавче провадження в зв`язку з тим, що боржник повністю сплатив борг згідно надходження коштів на депозитний рахунок відділу від 16 лютого 2021 року. Після закриття виконавчого провадження, позивач не оскаржував постанову державного виконавця про закриття виконавчого провадження. Тому, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача - Олейнік Н.О. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Тому, керуючись положеннями ч.3 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 23 серпня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Д 07-02-136, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 150000,00 доларів США, на умовах повернення щомісячними платежами та сплатою процентів за користування ними /т.1 а.с.11-16/. Обставини отримання кредитних коштів також підтверджуються копією видаткового касового ордеру від 29 серпня 2007 року /т.1 а.с.17/.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року у справі №357/15061/14 задоволені первісні позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № Д 07-02-136 від 23 серпня 2007 року в розмірі 1133217,15 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю загальною площею 323 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення в житловому будинку загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , що належать на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу предметів іпотеки від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» будь-якій особі на умовах та в порядку, передбаченому ст.38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною на рівні не нижчі за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання частково недійсним кредитного договору - відмовлено /т.1 а.с.3-6/.

Позивач стверджував, що станом на час звернення до суду з даним позовом рахується заборгованість відповідача в розмірі 64421,88 доларів США, рішення суду про звернення стягнення не виконане, тому на підставі ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних розрахованих на вказану суму боргу за весь період прострочення в розмірі 15101,81 дол США.

У відзиві на позовну заяві відповідач вказувала, що період за який здійснено розрахунок становить 2182 календарних дні, що перевищує три роки, атому нею здійснена заява про застосування строку позовної давності /т.1 а.с.65-67/.

Також відповідачем надані докази на підтвердження виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року у справі № 357/15061/14, а саме копія квитанції від 16 лютого 2021 року про здійснення нею переказу грошових коштів на банківський рахунок Білоцерківського районного відділу ДВС у розмірі 1249907,9 грн та копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 17 лютого 2021 року /т.1 а.с.69,70/.

В уточнених позовних вимогах від 14 січня 2022 року позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість зі сплати 3% річних за період з 16 квітня 2018 року по 16 квітня 2021 року у розмірі 6165,47 доларів США, що еквівалентно 172324,88 грн, що були нараховані на суму заборгованості 64421,88 доларів США.

В силу ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;4) інші юридичні факти.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12.

У Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 вказано на те, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено:

«Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання»;

«звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни»;

«Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».

Свого часу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

В силу ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В порядку ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відтак, виходячи з наведених норм чинного законодавства та вже усталеної судової практики, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. При цьому наявність судового рішення про звернення стягнення на іпотечне майно, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Рішення суду про звернення стягнення на заставлене майно засвідчує зміни, що настав строк виконання договору в повному обсязі. І якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами були укладені кредитний та іпотечний договори. Матеріалами справи підтверджуються і обставини неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим позивач реалізовував свої права іпотекодержателя. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року у справі № 357/15061/14 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № Д 07-02-136 від 23 серпня 2007 року в розмірі 1133217,15 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки. Вказане рішення сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили після спливу строку на апеляційне оскарження. Дане рішення було виконано боржником у зобов`язанні в рамках виконавчого провадження шляхом здійснення переказу грошових коштів на банківський рахунок відділу ДВС16 лютого 2021 року, а 17 лютого 2021 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, з ухваленням судом у 2015 році рішення, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання, тобто до 16 лютого 2021 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення.

Разом з тим, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позов, що є предметом даного розгляду був пред`явлений 21 травня 2021 року. В уточнених позовних вимогах від 14 січня 2022 року позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість зі сплати 3% річних за період 16 квітня 2018 року по 16 квітня 2021 року у розмірі 6165,47 доларів США, що еквівалентно 172324,88 грн, що були нараховані на суму заборгованості 64421,88 доларів США.

Однак, Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року у справі №357/15061/14 розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед позивачем за кредитним договором № Д 07-02-136 від 23 серпня 2007 року визначений в розмірі 1133217,15 грн (один мільйон сто тридцять три тисячі двісті сімнадцять гривень 15 копійок). У зв`язку з цим, нарахування 3% річних має бути проведено на суму визначену у рішенні суді, на яке посилається позивач, як на підставу виникнення у нього права на стягнення цієї компенсаційної суми. Період нарахування 3% річних, після уточнення позовних вимог не перевищує три роки і становить 1002 дні. А отже сума трьох відсотків річних за період невиконання рішення суду відповідачем становить 93322,41 грн (1133217,15*3*1002/365/100=93322,41). Вказана сума не перевищує суму визначену у позовних вимогах позивачем, а отже не виходить за межі позовних вимог. Також враховуючи межі заявлених позовних вимог, де позивачем було заявлено виключно про три відсотки річних, питання інфляційних витрат, які також передбачені положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України не розглядається.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивачем не надано розрахунок і не доведено заявлені позовні вимоги, колегія суддів вважає необґрунтованим. Так, позивачем при звернені до суду визначені підстави позову - стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання визначеного рішенням суду, вказано суму боргу, з якої позивач нараховував три відсотки річних і період у три роки. Дійсно, позивачем не надано окремо розрахунку, не вірно визначено вихідну суму боргу, проте суд встановивши обставини справи, а саме наявність грошового зобов`язання та його невиконання протягом більше ніж три роки, не позбавлений права та можливості здійснити такий розрахунок, так як вказане не потребує спеціальних знань, а проводиться із застосуванням нескладної математичної формули. При цьому слід також зазначити, що стороною відповідача не наводились доводи на спростування обставин нарахування трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов`язання, наголошувалось лише на обставинах виконання рішення суду в ході виконавчого провадження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. Суд першої інстанції не дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам та не вірно вирішив справу в межах заявлених позовних вимог та визначених позивачем підстав позову. Тому рішення суду не відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд також вважає за доцільне вказати, що в ході апеляційного перегляду не приймалась до уваги додана стороною позивача до апеляційної скарги виписка по особовому рахунку відповідача, з огляду, як на предмет спору, так і на порушення порядку подання цього доказу.

В порядку ч.ч.1,13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що розмір задоволених позовних вимог становить 54% від заявлених, то і компенсації позивачеві за рахунок відповідача підлягає відповідний розмір понесених судових витрат по сплаті судового збору на стадії розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій (т.1 а.с.31,180), що становить 2093,74 грн. Про інші витрати сторонами у справі заявлено не було.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»заборгованість по сплаті 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 93322 (дев`яносто три тисячі триста двадцять дві) гривні 41 копійка.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2093,74 грн.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 квітня 2023 року.