РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Лутая А.М.,

за участю: секретаря судового засідання Ваврисевич О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 у травні 2021 року звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому зазначив, що 08 листопада 2018 року він передав відповідачці під розписку грошові кошти в сумі 6 400 Євро, які ОСОБА_3 зобов`язалась повернути до 30.05.2019. Однак, станом на дату подачі позову в суд, ОСОБА_3 не повернула грошові кошти в сумі 6400 Євро, чим порушила покладений на неї обов`язок відповідно до розписки від 08.11.2018, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення боргу.

Враховуючи вищезазначене позивач просив стягнути з відповідачки ОСОБА_3 борг, що виник на підставі розписки від 08.11.2018 в сумі 6 400 Євро, суму відсотків за користування грошовими коштами за період з 31.05.2019 по 22.05.2021 у розмірі 12 729,61 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 43 109,14 грн, а також понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 704 грн.

Ухвалою суду від 23 червня 2021 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження у справі та призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

25 серпня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 на позовну заяву, в якому вона просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування своїх заперечень зазначила, що вона дійсно брала у позику кошти від позивача, проте така позика була оформлена не у валюті, як зазначено в розписці та позові, а в гривні. Вже через тривалий період, після отримання коштів, вона написала розписку, що міститься в матеріалах справи та, на прохання позивача, зазначила суму не в гривні, а в євро. Позивач обґрунтував таке прохання своїм розумінням того, що повернення коштів може розтягнутися у часі та пояснив не стійкістю та недовірою до національної валюти. Зазначила, що в рахунок повернення заборгованості та погашення боргу по розписці вона зі свого банківського рахунку періодично відправляла кошти на банківський рахунок позивача. Всього нею було погашено борг на загальну суму 71 903,27 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Також вона надсилала кошти на банківський рахунок позивача через термінали самообслуговування, проте квитанції з таких терміналів вигоріли і на них не видно жодної інформації, у зв`язку з чим вона не може точно сказати в якій загальній сумі нею було погашено заборгованість перед позивачем. Вимоги позивача про стягнення пені вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки в розписці відсутні пункти де передбачено стягнення пені в разі не виконання зобов`язання за договором позики, а тому позивач не може претендувати на стягнення цього виду неустойки. Крім того відповідачка зазначила, що з урахуванням того, що вона частково погасила заборгованість перед відповідачем, то обрахунок відсотків, наданий позивачем, є невірним. Облікова ставка НБУ не може використовуватися для нарахування відсотків за договором позики, яка надана у валюті, оскільки така ставка встановлюється виключно для національною валюти України гривні.

13 вересня 2021 року до суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про зменшення розміру позовних вимог, в якій він просить, з урахуванням часткового погашення боргу, стягнути з відповідачки заборгованість, що виникла по розписці від 08.11.2018 в сумі 5 141,96 Євро, а також відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період з 01.06.2020 по 22.05.2021 у сумі 10 549,68 грн.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Суду додатково пояснив, що 08 листопада 2018 року відповідачка отримала від нього позику саме в іноземній валюті - Євро, а не у гривні, про що написала власноруч розписку. Відповідачка і раніше позичала у нього грошові кошти, але, на момент написання вказаної розписки, усі борги нею були погашені.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 та просив їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Крім того відповідачка пояснила суду, що з позивачем вони знайомі з дитинства, перебували у дружніх стосунках. Приблизно в середині жовтня 2015 року вона позичила у позивача 37 000 грн. При цьому розписка не складалася, строки повернення боргу не обговорювалися. З 2015 року вона сплатила позивачу в рахунок погашення боргу приблизно 100 000 грн. Станом на 2018 рік вона повністю розрахувалася з ОСОБА_1 , але, оскільки у неї не було підтвердження сплати боргу на суму 7 000 грн, в 2018 році, під тиском позивача, вона вимушена була написати вказану розписку. Зауважила, що грошові кошти по розписці 2018 року вона не отримувала.

Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов таких висновків.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).

Відповідно до ст.12 ч.ч.2, 3, ст.81 ч.1 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що 08 листопада 2018 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого остання взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6 400 Євро та зобов`язалася повернути позивачу таку ж суму грошових коштів в строк до 30 травня 2019 року. Договором розмір процентів за користування грошовими коштами не встановлено.

Факт укладення між сторонами договору позики, а також передання позивачем відповідачці грошових коштів за договором, підтверджується розпискою про отримання грошових коштів, написаною власноруч відповідачкою 08.11.2018. Написання вказаної розписки не заперечувалося відповідачкою в судовому засіданні.

Доводи відповідачки про те, що вказану розписку вона написала під тиском позивача, в рахунок старого боргу, і що гроші за цією розпискою вона не отримувала, суд не приймає до уваги при ухваленні рішення у справі, оскільки такі доводи не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Наявні в матеріалах справи платіжні доручення від 25.02.2019, 25.04.2019, 25.05.2019, 26.06.2019, 25.07.2019, 24.08.2019, 30.08.2019, 26.09.2019, 25.02.2020,01.06.2020 свідчать про те, що позивачка порушила взяті на себе зобов`язання за договором позики і лише частково повернула позивачу грошові кошти у розмірі 36 037,69 грн, що становить 1 258,04 Євро.

Платіжні доручення від 31.10.2015, 25.12.2015, 24.04.2017, 23.06.2017, 01.08.2017, 23.08.2017, 10.10.2017, 09.02.2018, 15.04.2018, 25.05.2018 та 26.06.2018, надані відповідачкою на підтвердження погашення боргу, суд не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету позову.

Отже судом встановлено, що, на момент ухвалення рішення у справі, заборгованість за договром позики від 08.11.2018 становить 5 141,96 Євро = 6400 Євро 1 258,04 Євро, які суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача, задовольнивши тим самим позовні вимоги останнього в цій частині у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки відсотків за користування грошовими коштами, суд зазначає таке.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу… якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч.1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Крім того суд вважає необхідним зауважити, що предметом договору позики є іноземна валюта Євро, та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Частиною першою ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Вимагаючи стягнення відсотків за користування грошовими коштами, позивач визначає їх розмір виходячи із рівня облікової ставки НБУ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок про те, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки відповідно до умов ст.1048 ЦК України відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.06.2020 по 22.05.2021, тобто після спливу визначеного договором позики строку на її погашення, у розмірі 10 549,68 грн, який визначений позивачем виходячи із рівня облікової ставки НБУ, є безпідставними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору пропорціно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2 547,98 гривень.

Керуючись ст.ст. 526, 610, 1046 - 1050 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08.11.2018 у розмірі 5 141,96 Євро.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 547,98 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий А.М. Лутай