ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/3022/21 Номер провадження 22-ц/814/3081/23Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Панченка О.О., Дорош А.І.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

представника позивача - адвоката Жарової-Тітарьової Л.М.,

представника відповідача - адвоката Гринишина Є.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_1 , адвоката Жарової-Тітарьової Л.М., на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 січня 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 березня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого, згідно з уточненими позовними вимогами (а.с. 97-100 т. 1), прохав:

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та повернути її йому, як власнику, визнавши за ним право власності;

Визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 581/К від 04.06.2018 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Дебт Менеджмент Груп»;

Стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.01.2009 між ВАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 46007, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 80 000,00 грн на строк до 19.01.2019. В забезпечення виконання зобов`язань за даним договором 19.01.2009 між ВАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передав ВАТ «Астра Банк» в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач у 2019 році дізнався про наявність договорів відступлення вимог банком, в результаті укладення яких, вважає, що було порушено його право власності на вказану квартиру. Так, в результаті незаконного відступлення, між ТОВ «Дебт Менеджмент Груп» та ОСОБА_2 був укладений незаконний правочин купівлі-продажу, відповідно до якого останній зареєстрував право власності на спірну квартиру.

Вказував, що він оспорив цей договір купівлі-продажу, прохаючи визнати його недійсним, однак рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року, залишеного без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в задоволенні його позову було відмовлено.

Вважає, що належним способом захисту його права є витребування майна з чужого незаконного володіння.

Вказував, що договір купівлі-продажу був укладений з порушенням п. 1.1 та 2.7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в нотаріуса були відсутні усі необхідні документи, визначені постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2013 № 868. Зокрема, були відсутні оригінали правовстановлюючих документів щодо права власності на спірну квартиру.

Позивач вважає, що укладений ним іпотечний договір від 19.01.2009 не свідчить про надання ним згоди на продаж належного йому нерухомого майна, а свідчить лише про його згоду на передачу майна в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Отже, вказана квартира вибула з володіння поза його волею. Також, в своєму позові вказує на те, що відповідач не є добросовісним набувачем спірного майна.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 січня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору відмовлено; скасовано вжиті судом заходи забезпечення позову.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06.03.2023 року доповнено рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.01.2023.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі позивач прохав рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.01.2023 та додаткове рішення від 06.03.2023 скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

Вказував, що рішення місцевого суду не є законним та обґрунтованим.

Єдиною підставою для відмови в позові місцевий суд зазначив наявність рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22.07.2019 у справі № 644/5583/19, однак підстави позовів є відмінними.

Вказував, що місцевий суд оцінку доводам щодо порушень нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири порядку проведення нотаріальних дій (за відсутності правовстановлюючих документів на квартиру) не надав.

Також, не дав оцінку іпотечному договору від 19.01.2009 в частині необхідності його згоди на продаж нерухомого майна та його передачу у власність іншій особі, та що передача майна у власність іншій особі може відбуватися лише при дотриманні умов ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідач у справі, ОСОБА_2 , не є добросовісним набувачем, оскільки грошових коштів за квартиру не сплачено.

Крім того, суд першої інстанції не дав оцінку договору купівлі-продажу майнових прав від 04.06.2018, який за своєю правовою природою є договором факторингу. В протоколі електронних торгів від 11.05.2018 не було зазначено номер квартири, яка була предметом торгів.

В порушення норм ЦПК України суд прийняв до уваги відзив на позовну заяву та докази у справі, які були подані з порушенням процесуальних строків.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 06.03.2023 зазначав, що місцевий суд не звернув уваги, що надані відповідачем договори про надання правової допомоги від 03.11.2020 були укладені під час розгляду іншої цивільної справи за № 644/5583/19 та не мають відношення до даної справи.

Вказував, що належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження реальних, розумних, співмірних витрат про надання правничої допомоги, обсягу наданих правничих послуг відповідачем надано не було.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22.07.2020 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «ДЕБТ Менеджмент груп», ПАТ «Дельта банк», АТ «Агропросперіс банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та виключення з реєстру запису про реєстрацію права власності на квартиру.

Постановою Харківського апеляційного суду від 02.03.2021 дане рішення залишено без змін.

Встановлено, що 19.01.2009 між ВАТ «АСТРА БАНК» та ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4 , укладено кредитний договір № 46007, згідно з яким ОСОБА_3 отримала від ВАТ «АСТРА БАНК» під 21,8 % річних кредит розмірі 80 000,00 грн, строком повернення 19.01.2019.

19.01.2009 між ВАТ «АСТРА БАНК», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 46007/П, згідно з яким ОСОБА_1 , як поручитель, взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати в повному обсязі по зобов`язанням ОСОБА_3 , які виникають з умов кредитного договору № 46007 від 19.01.2009.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 46007 від 19.01.2009, між ВАТ «АСТРА БАНК» та ОСОБА_1 19.01.2009 було також укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

02.12.2013 між ПАТ «АСТРА БАНК» та ВАТ «ДЕЛЬТА БАНК» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (зареєстрований в реєстрі за № 1533), за яким ПАТ «АСТРА БАНК» відступив ВАТ «ДЕЛЬТА БАНК» право вимоги за кредитними договорами, що були укладені ПАТ «АСТРА БАНК».

ПАТ «АСТРА БАНК» відступив право вимоги ВАТ «ДЕЛЬТА БАНК» в тому числі і за вказаними вище кредитним договором № 46007 від 19.01.2009, договором поруки №46007/П від 19.01.2009 та іпотечним договором від 19.01.2020.

04.06.2018 між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 581/К, за яким в результаті відкритих електронних торгів (аукціону) ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» передав ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають зокрема право вимоги до боржників.

Крім того, 04.06.2018 між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» було укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (зареєстрований в реєстрі за № 536), згідно з яким ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступив ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» право вимоги за іпотечним договором від 19.01.2009, який було укладено між ПАТ «АСТРА БАНК» та ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника ОСОБА_3 за кредитним договором № 46007 від 19.01.2009.

Передача права вимоги за іпотечним договором новому іпотекодержателю відбулася на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу майнових прав № 581/К від 04.06.2018 та протоколу електронного аукціону №UA-EA-2018-03-21-000012-a від 11.05.2018.

11.06.2018 за вихідним № 11/06 ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_3 повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні та відступлення прав за договорами, згідно з яким повідомлено останніх про перехід права вимоги за кредитним договором № 46007 від 19.01.2009 та іпотечним договором від 19.01.2009 до нового кредитора - ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП».

07.12.2018 між ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП», як іпотекодержателем, та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу іпотечної квартири. Вартість квартири було визначено у розмірі 442 200 грн, згідно з висновком про ринкову вартість квартири, яка визначена оцінювачем ТОВ «Юриспруденція та Консалтинг» ОСОБА_5 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку, що ТОВ «Дебт Менеджмент груп» мало законне право на відчуження спірної квартири.

Договір купівлі-продажу спірної квартири від 07.12.2018 укладений між ТОВ «Дебт Менеджмент груп» та ОСОБА_2 є дійсним та в судовому порядку недійсним не визнаний, тому, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про витребування із незаконного володіння квартири, так як відповідач набув право власності на квартиру на законних підставах.

Позивач посилається на недійсність договору купівлі-продажу майнових прав від 04.06.2018 року № 581/К, який було укладено між ТОВ «Дебт Менеджмент Груп» та ПАТ «Дельта Банк», у зв`язку з тим, що даний договір є договором факторингу. Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів безпосереднього порушення його прав та законних інтересів укладенням даного договору, оскільки його укладення не змінює його статусу як іпотекодавця та факту наявності заборгованості за кредитним договором, який укладений ОСОБА_3 . Отже, з цих підстав суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даної вимоги позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 04.06.2018 року № 581/К, який було укладено між ТОВ «Дебт Менеджмент Груп» та ПАТ «Дельта Банк»

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19 (провадження № 61-6983св20).

Як вбачається з матеріалів справи позивач прохає визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 04.06.2018 року № 581/К, який було укладено між ТОВ «Дебт Менеджмент Груп» та ПАТ «Дельта Банк», однак сторони цього договору в якості відповідачів до участі в справі не залучені, що є підставою для відмови в задоволенні цих позовних вимог.

Щодо вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння

За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, установлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, установлених статтею 388 ЦК України.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Таким чином, якщо заявник вважає, що покупець не набув права власності на отримане ним спірне майно (зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем), то він вправі, скористатися передбаченим для цього випадку в законодавстві способом захисту права власності, а саме витребувати квартиру в кінцевого її набувача на підставі статей 387, 388 ЦК України. Для застосування такого способу захисту немає потреби в оскарженні результатів електронних торгів або підписаного в подальшому договору купівлі-продажу.

Згідно із загальним правилом статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, 07.12.2018 року між ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП», як іпотекодержателем, та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Питання щодо визнання недійсним цього договору було предметом судового розгляду у справі № 644/5583/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП», ПАТ «Дельта банк» та інших.

У відповідності з вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22.07.2020, залишеного без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02.03.2021 в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Зі змісту судових рішень вбачається, що суди встановили, що ТОВ «ДЕБТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» є належним продавцем спірної квартири, як іпотекодержатель, що ОСОБА_1 в договорі іпотеки надав згоду на відчуження спірної квартири, як іпотечного майна, та що нотаріусом при укладенні договору купівлі-продажу виконані вимоги щодо повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, та в спірному договорі визначена його ціна в сумі 442 200 грн. (а.с. 27-57)

Встановлені судовим рішенням обставини є преюдиціальними при розгляді даної справи та окремому доведенню не підлягають.

Встановивши, що спірна квартира була відчужена іпотекодержателем на підставі договору іпотеки, в якому було передбачено іпотечне застереження, що прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто з волі ОСОБА_1 , місцевий суд вірно дійшов висновку про відсутність підстав для витребування спірної квартири з володіння відповідача ОСОБА_2 .

Щодо наявності порушень з боку нотаріуса при посвідченні договору купівлі-продажу

Апелянт зазначав про недотримання нотаріусом при посвідченні договору купівлі-продажу п. 1.1 та 2.7 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 № 296/ , та неврахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у справі № 755/7423/17.

Відповідно до пункту 1.1 глави 2 даного Порядку, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються.

Пунктом 2.7 глави 2 Порядку передбачено, що якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження.

Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов`язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц провадження № 61-5164св18, на яку посилався апелянт, зроблено правовий висновок про те, що відповідно до частин другої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України.

На відміну від цієї справи, у даній, справі, що переглядається, наявне відчуження іпотечного майна на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає, що: якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Як вбачається із спірного договору нотаріусом було встановлено, що іпотечне майно на праві власності належить ОСОБА_1 та що державна реєстрація права власності проведена 25.11.2008 у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації. За реєстраційним номером № 5010861, номер запису 11-7-6698 в книзі № 1. Також, було визначено вартість квартири в розмірі 442 200 грн.

При укладенні спірного договору нотаріусом були дотримані вимоги п. 2.7 щодо повідомлення іпотекодавця про відчуження предмету іпотеки.

Зазначені обставини також були встановлені в судовій справі № 644/5583/19.

З урахуванням вимог зазначеного вище законодавства, доводи апеляційної скарги в тій частині, що нотаріусу при посвідченні спірного договору купівлі-продажу іпотечної квартири не було надано оригіналу правовстановлюючого документу та не визначено вартість квартири, не спростовують висновків місцевого суду про наявність волі позивача на відчуження іпотечної квартири та не є підставою для її витребування.

Щодо доводів скаржника про недобросовісність відповідача

В апеляційній скарзі зазначається, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, оскільки не сплачував грошові кошти за спірним договором купівлі-продажу, що вбачається, на думку скаржника, з розділу 3 договору купівлі-продажу, в якому зазначено, що продаж квартири здійснено за 442 200 грн, які «Продавець» сплатив повністю «Покупцю» до підписання цього договору. (а.с. 123)

Відповідач у справі зазначав, що це помилка в договорі.

Надаючи оцінку зазначеній обставині, апеляційний суд зазначає, що дійсно зазначений пункт договору купівлі-продажу від 07.12.2018 суперечить змісту договору купівлі-продажу, однак сторони договору можуть в установленому законом порядку внести зміни в цей договір.

Апелянт зазначає, що договір є безоплатним, оскільки покупець грошові кошти за цим договором фактично не сплатив.

Статтею 651 ЦК України передбачені підстави для розірвання договору.

В разі невиконання умов договору, інша сторона договору вправі пред`явити позов про його розірвання.

У відповідності з вимогами ч. 6 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними.

Таким чином, факт сплати грошових коштів за спірним договором на момент його укладення не свідчить про недобросовісність дій набувача та наявність підстав для витребування майна.

За тих самих обставин є підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги в частині відмови суду у витребуванні даних щодо проведення відповідачем ОСОБА_2 оплати за договором купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги в цій частині також правильності висновків місцевого суду не спростували.

Щодо наявності порушень норм процесуального права при прийнятті відзиву на позов та доказів у справі.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно зі ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Частиною 5 статті 272 ЦПК України передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з матеріалів справи 22.09.2021 судом першої інстанції відкрито провадження у справі (а.с. 193 т. 1) та встановлено відповідачу строк 15-ть днів для надання відзиву на позов.

Надіслане судом першої інстанції на адресу відповідача рекомендованим поштовим відправленням копія ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією позову з доданими до нього документами, повернулись до суду без вручення адресату «за закінченням терміну зберігання», що не вважається належним врученням. (а.с. 253 т. 1)

Відзив на позовну заяву був поданий адвокатом відповідача до суду першої інстанції 23.11.2021 (а.с. 242 т. 1) після вступу адвоката у справу у листопаді 2021 року та на стадії підготовчого провадження, яке було закрито ухвалою суду від 09.01.2023 (а.с. 78 т. 2).

Таким чином, відзив на позовну заяву та додані докази у справі були подані під час підготовчого провадження, що відповідає його завданням. Копія відзиву на позов була вручена позивачу.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для суду першої інстанції не враховувати поданий відзив разом з додатками, є безпідставними.

Крім того, разом з відзивом на позов було подано докази на підтвердження витрат відповідача на професійну правничу допомогу у справі, які відповідач мав право подати як до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України порядку.

Щодо додаткового рішення суду

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 4-6 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог (серед іншого, подачу клопотання про зменшення суми заявлених до стягнення витрат у порядку статті 137 ЦПК України), що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

За власною ініціативою, а також і за клопотанням іншої сторони, суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат може враховувати критерії розподілу судових витрат, визначені частинами 3, 4, 9 ЦПК України.

Так, частиною 3 статті ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 4 статті 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси відповідача у справі представляв адвокат Гринишин Є.В.

У відзиві на позовну заяву зазначено орієнтовні витрати за надання правової допомоги в розмірі 50 000 грн. (а.с. 251 т. 1)

На підтвердження представництва інтересів відповідача у суді адвокатом Гринишиним Є.В. було надано ордер на надання правничої допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 197-199 т. 1, а.с. 10 т. 2), договір про надання правової допомоги, укладений з адвокатським бюро «Євгенія Гринишина» від 03.11.2020 та додаткові угоди до договору від 03.11.2020. (а.с. 210-221 т. )

У відповідності з розрахунком судових витрат вартість правничих послуг склала 30 000 грн. (а.с. 106 т. 2)

Додатковим рішенням суду стягнуто на користь відповідача судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що місцевим судом вірно надано оцінку обґрунтованості розміру витрат, понесених відповідачем у справі на правничу допомогу, враховано обсяг наданих правових послуг, кількість проведених судових засідань.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині висновків місцевого суду не спростували.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування, - відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_1 , адвоката Жарової-Тітарьової Л.М., - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 січня 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 червня 2023 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.О. Панченко

А.І. Дорош