Справа №484/2962/22 Головуючий суду першої інстанції Маржина Т. В.
Провадження №22-ц/812/321/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В. М.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2023 року, ухвалене за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про дострокове розірвання договору оренди земельної частки (паю) та стягнення орендної плати,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала до суду вказаний позов, який обґрунтовувала наступним.

Позивач зазначала, що їй на підставі сертифікату серії МК №0035645 на праві власності належить земельна частка (пай) площею 4,78 умов. кад. га, яка розташована у межах Первомайського району Миколаївської області.

26 лютого 2009 року позивач уклала з товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких») договір оренди земельної частки (паю) строком на 50 років зі сплатою орендної плати щорічно до 26 грудня.

Позивач вказувала, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» свої зобов`язання зі сплати орендної плати належним чином не виконувало, оскільки орендну плату за 2020 та 2021 рік вона не отримала. Заборгованість по орендній платі становить 7021,84 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила стягнути з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» заборгованість з орендної плати в сумі 7021,84 грн та достроково розірвати договір оренди від 26 лютого 2009 року.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що свої зобов`язання за договором оренди виконував в повному обсязі. У 2020-2021 роках ТОВ «Агрофірма Корнацьких» намагалося сплатити позивачу орендну плату, однак вона відмовлялася її отримувати з невідомих причин. У зв`язку з цим товариство направляло на адресу позивача лист з проханням отримати орендну плату. Оскільки вона цього не зробила, орендна плата була виплачена уповноваженому представнику позивача.

Відповідач наголошував, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, однак ОСОБА_1 зловживає своїми правами. Виходячи з вищевикладеного, вважав, що вина орендаря у несплаті орендної плати за 2020-2021 роки відсутня.

Крім того відповідач вказував на те, що орендна плата до 2020 року сплачувалася орендодавцю в збільшеному розмірі, ніж вона передбачена договором. З огляду на зазначене Агрофірма свої зобов`язання за договором виконувала навіть наперед.

Також відповідач звертав увагу на необґрунтованість заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн.

Посилаючись на безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких» просило у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договір оренди земельної частки (паю) площею 4,78 умовних кадастрових гектарів, яка розташована в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, укладений 01 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 50 років відповідно до сертифікату серії МК №0035645, зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді 26.02.2009 року за № 11.

У задоволенні вимоги про стягнення з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 заборгованості по орендній платі за 2020-2021 роки в сумі 7021,84 грн відмовлено.

З ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 стягнуто судові витрати в сумі 10 992,40 грн, які складаються з витрат по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» у строки, встановлені договором, орендну плату за 2020-2021 роки не сплатило, а тому наявні підстави для дострокового розірвання договору оренди. Відшкодування позивачу орендної плати є безпідставним, оскільки відповідач 07 лютого 2022 року сплатив їй заборгованість, що підтверджується платіжними дорученнями №646, 647.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про дострокове розірвання договору оренди скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказував, що суд першої інстанції неправильно оцінив наявні у матеріалах справи докази, а тому дійшов помилкового висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про дострокове розірвання договору оренди.

Відповідач наполягав на тому, що не мав можливості вчасно сплатити позивачу орендну плату, бо вона навмисно не здійснювала дій на її отримання, щоб звернутися з позовом про розірвання договору. Він вчинив усі можливі дії для вручення їй орендної плати, однак через недобросовісну поведінку позивача, у тому числі зміну місця проживання, не зміг виконати своїх зобов`язань. Вказане, на думку відповідача, свідчить про відсутність його вини у несвоєчасній сплаті орендної плати.

Позивачем через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому нею наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди земельної частки (паю), за яким позивач передала у користування відповідачу земельну частку (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових га, строком на 50 років зі сплатою орендної плати у строк не пізніше 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок, в розмірі 3% від грошової оцінки земельної частки (паю), що у грошовому еквівалентні становить 1211,77 грн. Вказаний договір був зареєстрований у Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді 26.02.2009 року за № 11 (а.с.43).

26 грудня 2003 року ОСОБА_1 доручила ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 користуватися та розпоряджатися належною їй на підставі сертифікату серії МК №0035645 земельною часткою (пай), зокрема, отримувати гроші та майно по укладеним договорам (а.с.44).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків вбачається, що у четвертому кварталі 2020 року та грудні 2021 року ТОВ «Агрофірма Корнацьких» нарахувало ОСОБА_1 плату за оренду землі за 2020 р. в сумі 4864,72 грн та за 2021 р. в сумі 3 698,50 грн, яку сплатило позивачці 07 лютого 2022 року за платіжними дорученнями №646, 647 (а.с.6-7, 45, 46).

23 листопада 2021 року ТОВ «Агрофірма Корнацьких» надсилало позивачу листа за адресою, вказаною у договорі оренди, з вимогою про отримання орендної плати. 07 грудня 2021 року його було повернуто без вручення у зв`язку з відсутністю позивача за місцем проживання (а.с.48-50).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Стаття 15 вказаного Закону, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, регламентує, що, серед іншого, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України «Про плату за землю». Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Статтями 627, 629 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендарем орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що вважається істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє орендодавця можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач, зокрема, посилалася на те, що вона вчасно не одержувала орендну плату за 2020 та 2021 роки, а тому договір підлягає розірванню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження №61-41932сво18) зроблено висновок, що частинами 1 і 2 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки).

Також Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) зазначила, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки, (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати».

Змістом цього договору є права та обов`язки сторін договору щодо використання земельної ділянки, визначення розміру орендної плати, порядок і умови її сплати, припинення договору та відшкодування збитків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту договору оренди та довіреності на вчинення дій від імені позивача за орендними правовідносинами вбачається, що постійним місцем проживання позивача визначено село Кам`яна Балка Первомайського району Миколаївської області.

У 2020 році ОСОБА_1 за передачу в оренду земельного пая від ТОВ «Агрофірма Корнацьких» орендної плати не отримано. У матеріалах справи відсутні дані про звернення позивача з приводу невиплати за цей рік до відповідача та про звернення відповідача до позивача з приводу виконання обов`язку за договором оренди.

Разом з тим, до суду надано рекомендований лист від 22.11.2021 р., який адресовано відповідачем на ім`я позивача. Лист було направлено на адресу орендодавця, але 7 грудня 2021 року повернуто без вручення, у зв`язку з її відсутністю за місцем проживання, яке визначене у договорі оренди та довіреності. У листі орендар просить позивача отримати орендну плату за 2020 рік особисто або зазначити розрахунковий рахунок, на який орендар може її перерахувати.

Відповідно до вимог статті 532 ЦК України виконання грошового зобов`язання проводиться за місцем проживання кредитора. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Таким чином, при зміні місця проживання кредитор повинен повідомити про це боржника з метою належного виконання останнім свого обов`язку по сплаті грошових платежів.

Договір оренди земельної частки (паю) був укладений сторонами 01 червня 2005 року. Позивач вказала своїм місцем проживання с.Кам`яна Балка Первомайського району Миколаївської області. Зміст копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 свідчить, що з 13 червня 2006 року її зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_1 . Інформація про виконання позивачем обов`язку з повідомлення орендаря про зміну свого місця проживання у матеріалах справи відсутня.

Відтак, товариство, як боржник, не мало можливості виконати належним чином свого обов`язку за договором оренди, у зв`язку з ухиленням кредитора від повідомлення боржника про зміну місця проживання.

На підставі наведеного та не маючи реальних можливостей належним чином виконати зобов`язання по сплаті орендної плати особисто орендодавцю у строк до 26 грудня за 2020 та 2021 роки, відповідач здійснив виплату орендної плати її представнику за довіреністю на підставі платіжних доручень №646, 647 від 7 лютого 2022 року.

Заперечуючи проти такого виконання обов`язку з виплати орендної плати, позивач посилалася на закінчення строку довіреності ще у 2004 році.

Дійсно, статтею 67 ЦК УРСР визначено, якщо у довіреності строк не зазначений, то вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення.

У справі позивачем довіреність видана 26 грудня 2003 року на ім`я декількох осіб без зазначення строку її дії, і тому за положеннями статті 67 ЦК УРСР вона зберігала б свою чинність протягом року, до 26 грудня 2004 року.

Тобто, із закінченням одного року дія довіреності мала бути припинена відповідно до чинного на той час законодавства.

Між тим, згідно із частиною 3 статті 5 ЦК України (який набрав чинності 01 січня 2004 року), якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Тому підстави для припинення довіреності, яка була видана під час дії норм ЦК Української РСР та продовжувала діяти після 01 січня 2004 року, слід визначати іншим чином, відповідно до норм, чинних на час її припинення, тобто за положеннями статті 248 ЦК України, оскільки щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до частини 1 статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Отже, аналізуючи наведені норми матеріального права, можна дійти висновку, що оскільки доручення, яке видане ОСОБА_1 , не передбачало строку його дії, а норма ЦК Української РСР, яка визначала збереження ним сили протягом одного року з дня її вчинення втратила чинність з 1 січня 2004 року, то жодної із наведених у частині 1 статті 248 ЦК України підстав для припинення його дії не відбулося.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 9 листопада 2022 року у справі № 484/4338/21 (провадження № 61-7016св22) та у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 479/662/21 (провадження № 61-11246св22).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що представник ОСОБА_1 мав повноваження на підписання договору оренди в інтересах позивача та отримання від її імені орендної плати.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про систематичну несплату орендної плати з вини орендаря, в той час коли такої системи в його діях не встановлено, у зв`язку з наявністю недобросовісної поведінки і самої орендодавиці.

Тобто несвоєчасна виплата орендної плати за 2020-2021 роки виникла не лише з вини орендаря, а і з вини іншої сторони, яка діяла недобросовісно.

На переконання колегії суддів позивач та її представник обставин щодо систематичного невиконання орендарем обов`язку по сплаті орендної плати з його вини не довели, а за такого відсутні підстави для розірвання договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди земельної частки (паю).

За такого наявні підстави для скасування судового рішення в указаній частині з ухваленням у ній на підставі ст.376 ЦПК України нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Оскільки рішення суду скасоване в оскаржуваній частині, то відповідно до вимог ст.141, 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат також підлягає скасуванню, тому що підстави для стягнення витрат відсутні.

Між тим з позивача на користь відповідача у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги підлягає стягненню 1488,60 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Приймаючи до уваги, що при поданні апеляційної скарги ТОВ «Агрофірма Корнацьких» переплатила судовий збір на суму 1488,60 грн, він підлягає поверненню Головним управлінням Державної казначейської служби України у Миколаївській області.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про дострокове розірвання договору оренди земельної частки (паю) від 01 червня 2005 року та розподілу судових витрат скасувати.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про дострокове розірвання договору оренди земельної частки (паю) від 01 червня 2005 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1488,60 грн.

Головному управлінню Державної казначейської служби України у Миколаївській області повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» переплачений судовий збір у сумі 1488,60 грн, сплачений на підставі платіжної інструкції №768 від 14 лютого 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.