Головуючий у І інстанції Цукуров В.П.
Провадження №22-ц/824/2554/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину частково недійсним у частині покупця та визнання покупцем,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської областіз позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину частково недійсним у частині покупця та визнання покупцем, у якому просив суд визнати частково недійсним в частині покупця правочин купівлі-продажу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 319 CDI, 2011 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем), та визнати ОСОБА_1 покупцем за вказаним правочином.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що у березні 2017 року, за посередництва фірми, яка спеціалізується на продажу вживаних автомобілів та яка територіально розташована у місті Миколаїв, він придбав автомобіль - вантажний фургон малотонажний Mercedes-Benz Sprinter 319 CDI, 2011 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 за ціною продажу 12 000,00 доларів США, який раніше належав відповідачу ОСОБА_2 .

Загальна сума витрат позивача на придбання автомобіля з урахуванням послуг посередника становила 14 300,00 доларів США.

Гроші на придбання автомобіля позивач взяв у борг у чоловіка своєї рідної сестри - ОСОБА_4 , про що надав йому відповідну розписку.

Враховуючи, що на той час позивач вже мав у власності 3 транспортні засоби, з метою зменшення надмірного податкового навантаження у разі, коли б вищевказаний автомобіль не підійшов і його прийшлось би відразу продавати, за попередньою домовленістю зі своїм кумом ОСОБА_5 , позивач вирішив оформити придбаний ним автомобіль на його батька - відповідача ОСОБА_3 .

Перереєстрація придбаного позивачем транспортного засобу на відповідача ОСОБА_3 була здійснена у ТСЦ МВС №4841 у місті Миколаїв, при цьому у них була домовленість, що при першому зверненні позивача, відповідач або переоформить автомобіль на нього, або підпише договір купівлі-продажу у випадку, коли б позивач вирішив його продати.

Позивач у позові зазначав, що сам відповідач ОСОБА_3 не був присутній у місті Миколаїв - ані в сервісному центрі, ані у фірмі, яка була посередником. Жодних документів він не підписував, в тому числі і договір купівлі-продажу.

Оформленням усіх документів займався посередник - майданчик з продажу автомобілів і для перереєстрації автомобіля позивач лише надав копію паспорту та довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової карти платника податків формального покупця - відповідача ОСОБА_3 . Тому обставини оформлення купівлі-продажу автомобіля в ТСЦ МВС №4841 у місті Миколаїв позивачу не відомі, оскільки цим займався посередник.

18.03.2017 року після передання позивачем коштів за придбання автомобіля особисто колишньому власнику - відповідачу ОСОБА_2 та написання ним розписки про це, останній передав позивачу ключі від придбаного ним і за його рахунок транспортного засобу. Свідоцтво про реєстрацію автомобіля на нового титульного власника ОСОБА_3 віддав йому представник посередника біля ТСЦ МВС №4841 в місті Миколаїв.

Позивач стверджує, що фактично вказаний автомобіль відповідач ОСОБА_3 не придбавав, з продавцем автомобіля відповідачем ОСОБА_2 ніяких перемовин про його придбання не вів, ніяких коштів продавцю не передавав, ніякі документи не підписував і навіть ніколи не володів автомобілем, оскільки відповідно до раніше досягнутої домовленості він був лише титульним (формальним) власником автомобіля.

Саме позивач домовлявся з відповідачем ОСОБА_2 про придбання у нього автомобіля і сплатив йому грошові кошти за придбання автомобіля, що підтверджується письмовою розпискою колишнього власника даного транспортного засобу.

З моменту придбання спірного автомобіля саме позивач весь час користувався і продовжує користуватися ним. Відповідач ОСОБА_3 ніколи автомобілем не користувався і не цікавився, не ремонтував та не обслуговував його.

Позивач вважає себе фактичним власником вказаного автомобіля, а відповідач ОСОБА_3 є лише його титульним власником, на якого було оформлено автомобіль.

У вересні 2021 року позивач вирішив продати вказаний автомобіль, про що повідомив свого кума, щоб той, в свою чергу, повідомив про це відповідача ОСОБА_3 .

Однак через декілька днів, від працівників поліції позивач дізнався про те, що відповідач ОСОБА_3 звернувся до поліції з заявою про те, що позивач ніби то забрав його власний автомобіль і не повертає його.

За таких обставин, ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що відмовляючи у задоволенні його позовних вимог, суд вирішив не сприймати показання попередженого про кримінальну відповідальність та допитаного у судовому засіданні свідка, який позичив йому кошти на придбання спірного автомобіля. Таку свою позицію суд обґрунтував не на підставі встановлених фактів, а лише своїм припущенням щодо можливої зацікавленості свідка, оскільки він є зятем позивача. І це при тому, що свідок послідовно виклав всі відомі йому обставини придбання спірного транспортного засобу, і його показання повністю узгоджуються з викладеними позивачем обставинами справи та наявними доказами.

Разом з тим, припускаючи зацікавленість зятя позивача у задоволенні позову, суд першої інстанції відмовив у виклику та допиті в якості свідків інших осіб, - мешканців села Мала Вільшанка, двоє з яких є головами сільської ради (минулого та теперішнього скликання) і які точно не є зацікавленими особами.

Тим самим суд першої інстанції позбавив позивача засобів доказування, а себе - можливості повно та всебічно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Апелянт у скарзі зазначає, що продавець спірного автомобіля - відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій вказав, що саме із позивачем він вів всі перемовини щодо вартості автомобіля, проводив огляд стану автомобіля, і з рештою, саме від нього він отримав кошти за автомобіль, про що видав йому розписку, та навіть впізнав його по фотографії його паспорта, копія якого додавалась до позовної заяви.

В той же час ОСОБА_2 в своїй заяві зазначає, що з ОСОБА_3 він не вів ніяких переговорів щодо автомобіля і навіть ніколи не зустрічався з ним, в зв`язку із чим вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Також позивач у скарзі посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно вирішив не сприймати як розписку колишнього власника спірного автомобіля ОСОБА_2 , так і його заяву про визнання позовних вимог, вказавши, що розписка про отримання відповідачем ОСОБА_2 від нього грошових коштів в сумі 12 000,00 доларів США не може бути достатнім доказом укладення між нами договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки не містить всіх відомостей та умов, притаманних договору купівлі-продажу рухомого майна.

Апелянт не погоджується з такими доводами суду, оскільки розписка не заміняє собою договір купівлі-продажу, а підтверджує факт отримання продавцем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 коштів в рахунок оплати за продаж автомобіля, містить інформацію про сторони правочину, назву товару та сплачену за нього суму, а суд не є експертом, щоб робити висновки стосовно стилістики оформлення чи викладення змісту документів.

Крім цього, як було зазначено вище, ОСОБА_2 у своїй заяві вже надав вичерпні пояснення з приводу придбання спірного автомобіля, і якщо суд хотів заслухати його особисто, то мав можливість визнати його явку обов`язковою, як визнав з власної ініціативи обов`язковою явку відповідача ОСОБА_3 .

Також апелянт у скарзі зазначив, що суд посилається на ненадання відповідачами суду належного договору купівлі-продажу.

Дійсно, оскільки у позивача цього договору не було, проте він достеменно знає, що підписував його не ОСОБА_3 , з метою заявлення в подальшому клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та на виконання вимог ч. 6 ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України, вже звертаючись із позовною заявою, позивач заявив клопотання про витребування у Територіального сервісного центру № 4881 (м. Миколаїв) та № 3242 (м. Біла Церква) всієї наявної інформації щодо підстав реєстрації права власності на спірний автомобіль, зокрема, й договору купівлі-продажу, а після отримання негативної відповіді від сервісних центрів, ОСОБА_1 заявив клопотання про витребування у відповідачів їх примірників договору купівлі-продажу спірного автомобіля.

Відповідач ОСОБА_2 свій примірник не надав і причин ненадання не повідомив, відповідач ОСОБА_3 повідомив, що в нього відсутній його примірник, оскільки після видачі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, в ньому, на його думку, відпала необхідність.

Однак, правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір купівлі-продажу транспортного засобу.

Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує.

Даний правовий висновок щодо застосування положень ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» викладено Верховним Судом у постановах від 16.12.2020 року по справі №278/3640/18, від 04.09.2019 року по справі №761/24050/17, від 13.02.2018 року по справі №910/11266/17, від 21.05.2019 року по справі №912/1426/18 та від 30.07.2019 року по справі №905/1053/18.

Проте суд першої інстанції вищевказаних висновків Верховного Суду не врахував.

Також суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_3 не лише не має правовстановлюючого документа на автомобіль, а й у судовому засіданні показав, що взагалі не пам`ятає як і де його підписував, і де він потім подівся, не зміг пояснити в чому ж була така необхідність придбавати автомобіль і не користуватись ним, і, якщо він власник автомобіля, а позивач лише користувач, то чому на протязі усіх років договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на даний автомобіль укладені саме з позивачем, чому усі ремонтні роботи були виконані саме позивачем, чому з моменту придбання автомобіль знаходився за місцем проживання позивача, і найголовніше, як у позивача могли опинитись обидва комплекти ключів від спірного автомобіля, адже другий ключ завжди залишається у власника.

Апелянт вважає, що оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає та ухвалено з порушенням принципу змагальності, оскільки судом першої інстанції були відкинуті абсолютно усі докази, якими позивач доводив факт придбання ним автомобіля та користування ним як своєю власністю.

Натомість відповідач ОСОБА_3 на підтвердження укладення договору купівлі - продажу даного автомобіля не надав жодного доказу, і йому вистачило лише один раз за рік з`явитися до суду та повідомити, що він власник автомобіля лише тому, що він зареєстрований за ним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 заперечив проти задоволення скарги позивача та просив залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Нестройний О.Г. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кукса О.В. в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечила з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційному суді доводи скарги ОСОБА_1 визнав та просив скаргу задовольнити, зазначивши, що про продаж автомобіля домовлявся саме з позивачем і саме від нього отримав кошти за автомобіль.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що за відповідачем ОСОБА_3 з 18.03.2017 року по теперішній час зареєстровано автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 319 CDI, 2011 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , листом Територіального сервісного центру №4841 від 08.12.2021 року на адресу суду та додатком до даного листа «Результати аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України» (том 1, а.с.14, 98, 99).

Попереднім власником вказаного автомобіля був відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується вищенаведеними письмовими доказами.

Позивач у позові посилався на те, що фактичним власником автомобіля є він, однак відповідач ОСОБА_3 цю обставину заперечував, наполягаючи на тому, що законним власником автомобіля є саме він. При цьому ОСОБА_3 не заперечував тієї обставини, що користувався автомобілем позивач ОСОБА_1 , який є кумом його сина ОСОБА_5 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

На підставі вищенаведених правових норм можна дійти висновку, що для визнання недійсним оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу автомобіля в частині покупця та визнання його покупцем, позивачу необхідно було довести належними та допустимими доказами те, що автомобіль фактично був придбаний за його власні кошти і для нього.

На підтвердження факту придбання автомобіля за власні кошти позивач послався на те, що позичив ці кошти у свого зятя ОСОБА_4 у березні 2017 року. За отримання коштів розписався у блокноті зятя.

Разом з тим, підтвердження наявності відносин позики між сторонами можливе виключно на підставі письмових доказів, і показання свідків у таких правовідносинах є неналежним доказом. Відтак, правильним є висновок суду про те, що показання свідка ОСОБА_4 , допитаного у судовому засіданні, не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту надання ним у позику ОСОБА_1 коштів для придбання автомобіля. При цьому письмових доказів надання ОСОБА_4 у березні 2017 року у позику ОСОБА_1 грошових коштів для придбання автомобіля суду надано не було.

Інших доказів, належних, допустимих та достовірних, на підтвердження тієї обставини, що на придбання автомобіля ОСОБА_1 були витрачені власні кошти, суду надано не було, і висновки суду в цій частині відповідають матеріалам справи.

Щодо пояснень відповідача ОСОБА_2 , наданих в суді апеляційної інстанції, то він лише засвідчив факт отримання коштів від ОСОБА_1 за автомобіль та погодження з ним умов продажу автомобіля, що однак не доводить ту обставину, що передані ОСОБА_1 кошти були його власними, а не належали відповідачу ОСОБА_3 , який є покупцем даного автомобіля та являється його власником.

Посилання позивача на те, що саме він користувався автомобілем, ремонтував та страхував його, самі по собі без доведення факту придбання автомобіля за власні кошти позивача, не являються достатнім доказом для висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця з тих підстав, що автомобіль куплявся саме позивачем, за його кошти та для його потреб.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням усіх обставин справи та перевіркою їх наявними у справі доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: