ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1460/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Кирик К. С., розглянувши в судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 р. ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2 , відповідач) про визнання за ним як за добросовісним набувачем права власності на транспортний засіб - автомобіль марки «Хюндай Туксон», 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , номер двигуна № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 (далі також - транспортний засіб, спірний транспортний засіб, автомобіль).

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він на законних підставах придбав спірний транспортний засіб, сплатив за нього кошти та зареєстрував його в органах ДАІ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 04.10.2013. Права інших фізичних чи юридичних осіб під час придбання автомобіля порушено не було. Автомобіль придбаний ним за договором купівлі-продажу, оформленим довідкою-рахунком серії ААВ № 388128 від 03.10.2013 за 96 000 грн. у ОСОБА_3 17.10.2014 слідчий Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві вилучив у нього автомобіль, у зв`язку з тим, що він оголошений у розшук на підставі заяви ОСОБА_2 . Надалі стало відомо про існування цивільної справи № 753/12518/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, витребування майна та визнання права власності, у якій ОСОБА_2 ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу та витребування його у її власність.

Ухвалою від 25.12.2015 суд (під головуванням судді Шклянки М. П.) відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в судовому засіданні (а.с. 13).

Ухвалою від 18.05.2016 суд зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 753/12518/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації, витребування майна та визнання права власності (а.с. 58).

Ухвалою від 14.11.2017 суд поновив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду (а.с. 79).

Ухвалою від 14.05.2018 суд повторно зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням у кримінальному провадженні № 000183 від 07.10.2016 за ознаками ч.1 ст.289 КК України та до розгляду в Печерському районному суді м. Києва кримінального провадження № 757/40068/15-к за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 365-2 КК України, та ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 289, ч. 4 ст. 358 КК України (а.с. 106).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2018 справу передано до провадження судді Трусової Т. О. (а.с. 109).

Ухвалою від 03.01.2023 суд поновив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання (а.с. 116).

15.02.2023 від відповідачки надійшла заява, у якій вона просила розглянути справу без її участі (а.с. 121).

02.03.2023 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Третя особа ОСОБА_3 про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, проте в судове засідання не з`явився, правом на подання пояснень щодо позову не скористався, а залучений до участі у справі як третя особа ОСОБА_4 помер, що встановлено ухвалою суду у кримінальній справі № 757/40068/15-к.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах сторін, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

25.09.2014 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у цивільній справі № 753/15217/14 про встановлення факту проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2004 р. по квітень 2013 р.

Вказаним рішенням установлено, що за час спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було придбано автомобіль марки «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_5 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 ), який був зареєстрований за ОСОБА_6 і до 10.08.2014 належав сторонам на праві спільної власності в рівних частках.

10.08.2013 спірний транспортний засіб було знято з реєстраційного обліку та зареєстровано за ОСОБА_3 , якому було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , а транспортному засобу надано державний номерний знак НОМЕР_8 .

Дії по зняттю спірного транспортного засобу з реєстраційного обліку та відчуженню його ОСОБА_3 були вчинені ОСОБА_4 як представником ОСОБА_7 на підставі довіреності від 06.03.2013, викладеної на спеціальному бланку серії ВТІ 736787, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М. Н.

14.08.2013 між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу, оформлений довідкою-рахунком серії ААВ № 388128.

Згідно довідки-рахунку продаж транспортного засобу здійснено за 96 000 грн.

Цієї ж дати спірний транспортний засіб було знято з реєстраційного обліку та зареєстровано за ОСОБА_1 , якому видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , а транспортному засобу надано державний номерний знак НОМЕР_3 .

У липні 2015 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання недійсною довіреності, на підставі якої ОСОБА_4 діяв від її імені при відчуженні транспортного засобу ОСОБА_3 , визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на спірний транспортний засіб, витребування транспортного засобу у його останнього власника ОСОБА_1 , скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на транспортний засіб та визнання права власності на транспортний засіб (цивільна справа № 753/12518//15-ц).

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що довіреність на ім`я ОСОБА_4 вона не видавала, а відтак спірний транспортний засіб вибув з її володіння поза її волею.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.01.2016 позов ОСОБА_2 було задоволено частково, а саме: визнано недійсною довіреність від 06.03.2013, викладену на спеціальному бланку серії ВТІ 736787, нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М. Н., у задоволенні решти вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності та відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, зокрема вимоги про витребування майна, суд виходив з того, що довіреність на ім`я ОСОБА_4 . ОСОБА_6 не видавала, а з її володіння неправомірно вибула лише 1/2 частина транспортного засобу, який є неподільною річчю, у зв`язку з чим суд вважав правильним способом захисту порушеного права позивачки стягнення з ОСОБА_4 грошової компенсації за частку у спільному майні.

Не погодившись з цим рішенням, ОСОБА_6 та представник ОСОБА_5 за довіреністю Сербіної О. В. подали на нього апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13.04.2016 рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову було скасоване та ухвалене нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини транспортного засобу марки «Хюндай Туксон»», 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , номер двигуна № НОМЕР_2 , який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шляхом оформлення довідки-рахунку від 10.08.2013 серії ААВ № 565634, та витребувано від ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 частину спірного транспортного засобу.

У вказаному рішенні суд установив добросовісність набуття спірного транспортного засобу ОСОБА_1 та обґрунтував свій висновок про задоволення вимоги про витребування майна тим, що частина спірного транспортного засобу вибула з володіння ОСОБА_6 поза її волею.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.11.2016 касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відхилені, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2016 залишено без змін.

У статтях 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Частина 2 статті 16 ЦК України визначає основні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належать визнання права, підставою для застосування якого є невизнання чи оспорення належного особі права іншою особою або відсутність у особи документів, що засвідчують приналежність їй права.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з нормою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Правову долю незаконно відчуженого майна (майна відчуженого особою, яка не мала на це права) визначає норма статті 330 ЦК України, згідно з якою добросовісний набувач набуває право власності на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Як роз`яснено у пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Стаття 124 Конституції України встановлює принцип обов`язковості судових рішень.

Вказаний принцип знайшов своє закріплення у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Норма частини четвертої статті 82 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням суду у цивільній справі № 753/12518/15-ц, яке набрало законної сили, установлено факт добросовісності набуття позивачем спірного транспортного засобу, а відтак за принципом преюдиційності вказана обставина не потребує доказування.

З рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій у цій цивільній справі вбачається, що незважаючи на задоволення судом вимог ОСОБА_2 про витребування від ОСОБА_1 у її власність лише частини транспортного засобу, відповідачка не визнає правомірність набуття позивачем права власності і на решту майна (іншу частину транспортного засобу), а відтак є доведеним факт порушення суб`єктивного матеріального права позивача, на захист якого подано цей позов.

Отже за результатами оцінки установлених при розгляді цієї справи фактів і обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог ОСОБА_1 про визнання за ним як за добросовісним набувачем права власності на частину спірного транспортного засобу - автомобіля марки «Хюндай Туксон», 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , номер двигуна № НОМЕР_2 .

З огляду на результат розгляду справи суд на підставі статті 141 ЦПК України покладає на відповідачку частину сплаченого позивачем судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп невідомий) право власності на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля марки «Хюндай Туксон», 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , номер двигуна № НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп невідомий) судовий збір в сумі 480 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:

Повне рішення складене 30.03.2023.