Дата документу 04.07.2023
Справа № 334/735/23
Провадження № 2/334/851/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Александровій А.С., за участю прокурора Лисенко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Заступника керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Кирилівська селищна рада Мелітопольського району Запорізької області до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку,

встановив:

Заступник керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області Сніжана Кісілічак в інтересах держави в особі Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :11:002:0106, укладений 06.08.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 06.08.2010 нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Є.С., зареєстрований у реєстрі за № 617, припинивши право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :11:002:0106, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 203, номер запису про право власності 18609808; зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади смт. Кирилівка Мелітопольського району в особі Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :11:002:0106, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовує тим, що підпунктом 1.3 п.1, п.п. 2.3 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 №27 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,1000 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для дачного будівництва в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області 03.08.2010 ОСОБА_2 видано державний акт ЯК №900399 на право власності на земельну ділянку площею 0, 1000 га з кадастровим номером :11:002:0106, про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №76.

У послідуючому 06.08.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :11:002:0106 відповідно до якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0, 1000 га з кадастровим номером :11:002:0106, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначені підпункти 1.3 п.1, п.п. 2.3 п.2 рішення Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 прийнято з порушеннями вимог законодавства та відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 07.12.2022 у справі № 330/192/19 визнано незаконними та скасовано. Означена постанова суду набрала законної сили.

Таким чином, надання у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 земельної ділянки, яка перебуває у межах прибережної захисної смуги Азовського моря суперечить вимогам законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин. Вказані обставини встановлено судовим рішенням у цивільній справі №№ 330/192/19 та не потребують доказуванню.

Разом з цим, означеним судовим рішенням у справі 330/192/19 у задоволенні позовних вимог щодо повернення земельної ділянки у комунальну власність відмовлено через обрання неналежного способу захисту.

Отже, на думку позивача, незважаючи на визнання незаконним та скасування рішення сесії селищної ради, фактично до комунальної власності земельну ділянку не повернуто, державну реєстрацію речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку не припинено та, відповідно, державні інтереси у сфері земельних відносин - не поновлено.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування отриманої незаконно у приватну власність земельної ділянки та повернення спірної земельної ділянки у сукупності направлені на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні комунальною власністю та охоплюються єдиним способом захисту, визначеним ст. 391 ЦК України та ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України, та є засобами реагування на триваюче порушення права комунальної власності.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно саме спірний договір дарування від 06.08.2010 був підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

Таким чином, заявления позовної вимоги про визнання недійсним спірного договору дарування є належним способом захисту, оскільки при задоволенні вказаної вимоги можливе забезпечення припинення речових прав ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та фактичне поновлення державних інтересів у сфері земельних відносин шляхом повернення земельної ділянки у власність територіальної громади.

Спірна земельна ділянка вільна від об`єктів нерухомого майна, що підтверджується інформацією Кирилівської селищної ради від 25.01.2018 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2023. Спірна земельна ділянка перебуває в межах смт Кирилівка та у силу положень ст. 83 Земельного кодексу України є власністю Кирилівської об`єднаної територіальної громади, у зв`язку з чим має бути повернута ОСОБА_1 її власнику - територіальній громаді смт Кирилівка в особі Кирилівської селищної ради.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на позов не подала.

Ухвалою суду від 02.02.2023 року за заявою позивача накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0106, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 203, номер запису про право власності - 18609808.

Ухвалою від 03.02.2023 відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду у загальному провадженню та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 23.03.2023 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

Прокурор Лисенко І.С. позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримала. Проти заочного вирішення справи не заперечувала.

Представник позивача Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомила.

Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подала, а прокурор та позивач не заперечують проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статей 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

В ході судового розгляду доведено, що ідпунктом 1.3 п.1, п.п. 2.3 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 №27 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,1000 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для дачного будівництва в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області 03.08.2010 ОСОБА_2 видано державний акт ЯК №900399 на право власності на земельну ділянку площею 0, 1000 га з кадастровим номером :11:002:0106, про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №76.

У подальшому, 06.08.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :11:002:0106 відповідно до якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0, 1000 га з кадастровим номером :11:002:0106, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний договір 06.08.2010 посвідчено нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Є.С. та зареєстровано у реєстрі за №617.

Зазначені підпункти 1.3 п.1, п.п. 2.3 п.2 рішення Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 прийнято з порушеннями вимог законодавства та відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 07.12.2022 у справі № 330/192/19 визнано незаконними та скасовано. Означена постанова суду набрала законної сили.

Висновки суду апеляційної інстанції щодо належності спірної ділянки до земель водного фонду.

При винесенні постанови від 07.12.2022 судом зроблено висновок, що судом першої інстанції не досліджено схему прив`язки земельної ділянки до берегової лінії Азовського моря, Генеральний план смт. Кирилівка (2004 року), документацію із землеустрою та безпідставно не взято до уваги висновок земельно-технічної експертизи № 22700/20-41 від 16.10.2020, згідно із яким спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Азовського моря та його лиманів.

Колегією суддів встановлено, що наведені письмові докази у їх сукупності підтверджують доводи прокурора про незаконність отримання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у приватну власність спірної земельної ділянки водного фонду.

Враховуючи те, що розмір прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів не встановлено у визначеному порядку, тому її розмір врегульовано законом та складає 2 км від урізу води. Окрім цього, згідно з положеннями Пояснювальної записки до Генерального плану смт Кирилівка (яка є невід`ємною частиною генерального плану та є містобудівною документацією на місцевому рівні) уся територія смт Кирилівка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Азовського моря.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :11:002:0106 сформована лише у 2010 році під час розробки технічної документації із землеустрою, була на той час вільною від будь-якої забудови та раніше фактично не використовувалась, у зв`язку з чим підстав для віднесення спірної земельної ділянки до земель можливої забудови, зокрема, дачної з урахуванням конкретних умов, що склалися, не вбачається.

З огляду на зазначене, обставини знаходження спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги Азовського моря та віднесення д до земель водного фонду повністю підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, надання у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 земельної ділянки, яка перебуває у межах прибережної захисної смуги Азовського моря суперечить вимогам законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин.

Статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Надання у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 земельної ділянки, яка перебуває у межах прибережної захисної смуги Азовського моря суперечить вимогам законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин. Вказані обставини встановлено судовим рішенням у цивільній справі №№ 330/192/19 та не потребують доказуванню.

Разом з цим, означеним судовим рішенням у справі 330/192/19 у задоволенні позовних вимог щодо повернення земельної ділянки у комунальну власність відмовлено через обрання неналежного способу захисту.

Проте, незважаючи на визнання незаконним та скасування рішення сесії селищної ради, фактично до комунальної власності земельну ділянку не повернуто, державну реєстрацію речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку не припинено та, відповідно, державні інтереси у сфері земельних відносин - не поновлено.

Чинним законодавством, у редакції станом на момент прийняття означеного рішення сесії селищної ради, установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до частини першої статті 59 ВК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК У країни та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до ч.4 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.

Так, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до З гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Разом з цим, спірна земельна ділянка не відноситься до таких земель, які визначені ч. 2 ст. 59 ЗК України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад З гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Отже, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України), відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Рішенням Кирилівської селищної ради від 09.10.2003 та рішенням Запорізької обласної ради від 29.09.2004 затверджено Генеральний план смт. Кирилівка.

На момент розроблення та затвердження Генерального плану смт Кирилівка діяли державні будівельні норми ДБН Б. 1-3-97 «Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження генеральних планів міських населених пунктів» (далі - ДБН).

Відповідно до пункту 1 Еколого-містобудівна характеристика території книги генерального плану смт Кирилівка (стр. 17) (вказаний документ, є в загальному доступі за посиланням: https://krlk.gov.ua/wp- соп!епї/ир1оасІ8/2020/09/роуа8пуиуа1па-гарІ8ка-с1о-депега1подо-р1апи- smt.kirilivka.pdf) вся територія населеного пункту розташована в межах прибережних захисних смуг Азовського моря, Утлюцького та Молочного лиманів.

Вказане також підтверджується листом Державного підприємства Український Державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М. Білоконя від 06.10.2020 № 5-2039, яке було розробником Генерального плану смт Кирилівка.

Відповідно до п.п. 2.4, 5.14, 5.21 Державних будівельних норм 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992 (далі - ДБН 360-92), пункту 3.4 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, які були чинними на момент прийняття оскаржуваного рішення сесії селищної ради, територія населеного пункту з урахуванням функціонального використання, окрім іншого, включає в себе ландшафтно- рекреаційну територію, яка охоплює приміські ліси, лісопарки, лісозахисні смуги, водоймища, зони відпочинку та курортні зони, землі сільськогосподарського використання та інші, які разом з парками, садами, скверами, бульварами селищної території формують систему озеленення та оздоровчі зони.

Також, пунктом 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» була передбачена заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах.

У межах вказаної зони, згідно пункту 10.17 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища №44 від 17.04.1992, та пункту 7 Постанови Ради Міністрів УРСР №238 від 1986 року «Про підвищення ефективності робіт по захисту берегів Чорного і Азовського морів від руйнування» у трикілометровій зоні узбережжя Азовського і Чорного морів забороняється будівництво індивідуальних будинків.

У свою чергу, будівельні норми відповідно до ст. 1 Закону України «Про будівельні норми» встановлюють обов`язкові вимоги до об`єкта нормування у будівництві.

Отже, індивідуальне дачне будівництво в трикілометровій зоні узбережжя Азовського моря суперечить вищевказаній містобудівній документації та чинному містобудівному законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам.

Аналогічні норми визначено і ДБН, чинними на цей час.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон. Надання у власність або користування земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахувань обмежень, зазначених у ст.59 ЗК України, суперечить нормам ст.ст.83, 84 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 178 ЦК України види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюється законом.

За загальним правилом землі водного фонду, у тому числі і прибережні захисні смуги, перебувають у державній та комунальній власності.

Таким чином, враховуючи місце розташування ділянки у прибережній захисній смузі, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 59 та ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України, земельна ділянка кадастровий номер :11:002:0106 за визначенням ст. 178 ЦК України належить до речей, що обмежені у цивільному обороті.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим.

Отже, зайняття земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги водного об`єкта з порушенням Земельного та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в аналогічній справі № 487/10128/14-ц провадження № 14-473 цс 19 (п. 81).

Таким чином, вимоги щодо строків позовної давності на спірні правовідносини не поширюються.

У розумінні ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України «титульним» власником спірної земельної ділянки кадастровий номер :11:002:0106 вважається ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки від 06.08.2010.

Разом з тим, щодо вказаної ділянки діють обмеження щодо її передачі у приватну власність та використання визначені ст. ст. 88-90 Водного кодексу України та ст. ст. 59-62 Земельного кодексу України, оскільки вона розташована у межах прибережної захисної смуги Азовського моря та Утлюцького лиману.

На момент передачі у власність земельної ділянки кадастровий номер :11:002:0106 остання належала до категорії земель водного фонду в силу положень ст. 58 Земельного кодексу України.

Як вже зазначено, 06.08.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування означеної земельної ділянки кадастровий номер :1 1:002:0106 відповідно до якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0, 1000 га з кадастровим номером :11:002:0106, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Згідно зч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч. З ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, оскільки рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, в частині щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , визнано незаконним та скасовано, в свою чергу на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України договір дарування земельної ділянки від 06.08.2010, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , підлягає визнанню недійсним, оскільки останній суперечить ст.ст. 58, 59, 60, 62 Земельного кодексу України та ст.ст. 85, 88, 90 Водного фонду України.

Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна особа із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Також встановлено, що Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 20.12.2016 зареєстровано свідоцтво № 8729 про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 14.12.2022 спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась, що свідчить про неприйняття спадкоємцями спадщини.

Крім того, на момент смерті ОСОБА_2 спірна земельна ділянка не належала йому на праві власності, оскільки була подарована ОСОБА_1 06.08.2010 на підставі вказаного вище договору дарування.

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки кадастровий номер :11:002:0106 на цей час є ОСОБА_1 .

З урахуванням того, що п.п. 1.3 п.1, п.п. 2.3 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 №27 рішення сесії Кирилівської селищної ради відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 07.12.2022 у справі № 330/192/19 визнано незаконними та скасовано, на час заявления даного позову титульним власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 , заявления позову не має впливу на ймовірні права та обов`язки померлого ОСОБА_2 .

Крім того, оскаржуваний договір дарування спірної земельної ділянки укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06.08.2010, тобто - через три дні після видачі ОСОБА_2 державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, що взагалі свідчить про відсутність у останнього намірів використовувати земельну ділянку.

Щодо припинення державної реєстрації прав та повернення земельної ділянки суд виходить з наступного:

Згідно з абз. З ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування отриманої незаконно у приватну власність земельної ділянки та повернення спірної земельної ділянки у сукупності направлені на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні комунальною власністю та охоплюються єдиним способом захисту, визначеним ст. 391 ЦК України та ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України, та є засобами реагування на триваюче порушення права комунальної власності.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно саме спірний договір дарування від 06.08.2010 був підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

Таким чином, заявления позовної вимоги про визнання недійсним спірного договору дарування є належним способом захисту, оскільки при задоволенні вказаної вимоги можливе забезпечення припинення речових прав ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та фактичне поновлення державних інтересів у сфері земельних відносин шляхом повернення земельної ділянки у власність територіальної громади.

Спірна земельна ділянка вільна від об`єктів нерухомого майна, що підтверджується інформацією Кирилівської селищної ради від 25.01.2018 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2023, перебуває в межах смт Кирилівка та у силу положень ст. 83 Земельного кодексу України є власністю Кирилівської об`єднаної територіальної громади, у зв`язку з чим має бути повернута ОСОБА_1 її власнику - територіальній громаді смт Кирилівка в особі Кирилівської селищної ради.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц зазначила, що заняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності державної чи відповідної територіальної громади. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов.

Суд, оцінивши усі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову, суд вирішує питання про стягнення зі співвідповідачів на користь позивача судового збору, сплаченого позивачем за подачу позову та заяви про забезпечення позову, в сумі 6 710 гривень.

Відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову у виді зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись статтями 3-5, 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :11:002:0106, укладений 06.08.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 06.08.2010 нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Є.С., зареєстрований у реєстрі за №-617 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 203, номер запису про право власності - 18609808).

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути у власність Кирилівської об`єднаної територіальної громади в особі Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області (72563,Запорізька область, Мелітопольський район, смт. Кирилівка, вул. Приморський бульвар, 1, ) земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :11:002:0106.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області (адреса: вул. Байбулатова, 22, м. Мелітополь, 72319; адраса тимчасової дислокації: вул.Залізнична, 17, м.Запоріжжя, 69002; розрахунковий рахунок № UA 43 00271, код класифікації видатків бюджету - 2800, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, ) кошти, витрачені у 2023 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 6710 грн.

Захід забезпечення позову у виді арешту земельної ділянки з кадастровим номером :11:002:0106, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 203, номер запису про право власності - 18609808, накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у справі № 334/735/23, втрачає свою дію через дев`яносто днів після набрання рішенням законної сили.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Повне рішення складене 04 липня 2023 року.

Суддя Н.Ю.Козлова