П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2023 року місто Київ

справа № 761/30392/21

провадження № 22-ц/824/4567/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ТОВ «Українське незалежне інформаційне агентство новин»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мироненко Мариною Димитрівною,

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 4 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське незалежне інформаційне агентство новин» про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Українське незалежне інформаційне агентство», в якому просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію інформацію відносно нього, поширену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_5 в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_6»; « ОСОБА_1 , екс-голову столичної ДАБІ , підозрюють у використанні службового становища з метою незаконного збагачення»; зобов`язати відповідача спростувати цю інформацію у той же спосіб, в який ним було поширено недостовірну та негативну інформацію, а саме: розмістити інформацію на веб-сайті в мережі Інтернет протягом 10 календарних днів, після набрання законної сили рішенням суду шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною, наклепницькою і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 4 жовтня 2022 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник позивача - адвокат Озеран О.С. подав апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що у даній справі немає оціночних суджень, відповідач чітко, ствердно та безсумнівно зазначив наступне: «ІНФОРМАЦІЯ_6». У матеріалах справи містяться два листи - відповіді від компетентних органів про те, що ОСОБА_1 не має процесуального статусу підозрюваного за жодної із статей КК України, що абсолютно спростовує вказані наклепницькі твердження.

Рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Неправильним є висновок суду першої інстанції про необхідність спростування інформації про те, чи відкрито кримінальне провадження. Позивач довів відсутність будь-якого процесуального статусу у позивача, і відповідно - відносно нього навіть немає підозри у вчиненні кримінальних правопорушень.

Висновок суду про недоведеність негативного характеру інформації не відповідає встановленим обставинам. Своїм негативним, недостовірним твердженням відповідач свідомо та умисно поширив дискримінаційну інформацію, яка не відповідає дійсності, що порушує особисті немайнові права (зокрема, право на повагу до гідності та честі) та, як наслідок, підриває ділову репутації позивача в суспільстві та окремих громадян з позицій загальних принципів людської моралі та праві співіснування людського суспільства.

Ухваливши оскаржуване рішення, судом першої інстанції грубо порушено норми матеріального права, а саме: ст. 32 Конституції України, ст.ст. 275, 277, 297 ЦК України, і не застосовано положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», що в свою чергу є підставою для скасування такого рішення відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу позивача від відповідача не надходив.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що в мережі Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 розміщена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6», де наявна інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, а саме: «Екс-голову столичної ДАБІ ОСОБА_1 підозрюють у незаконному збагаченні: він використовував службове становище» (назва статті); « ОСОБА_1 , екс-голову столичної ДАБІ , підозрюють у використанні службового становища з метою незаконного збагачення».

Довідкою, яка містить відомості про власника веб-сайту або інформацію про його встановлення № 255/2021-Д від 10.08.2021 року, виданою Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», встановлено, що власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_7 є реєстрант доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_2 та володілець облікового запису - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське незалежне інформаційне агентство новин».

Згідно з відповідями від Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 станом на 30.07.2021 не перебуває у статусі підозрюваного та обвинувальні акти щодо нього не складались.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в мережі Інтернет на веб-сайті, власником якого є відповідач, була поширена недостовірна інформація, яка стосується екс-голови столичної ДАБІ. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження його тверджень, що після оприлюднення наклепницької інформації змінилось моральне ставлення до позивача з боку суспільства в негативний бік. Крім того, позивачем не надано суду доказів, що позивач дійсно обіймав посаду голови столичної ДАБІ, враховуючи, що в статті не зазначено по-батькові особи, тому суд позбавлений можливості встановити, що даною статтею порушуються права саме позивача. Позивачем не доведено порушення прав позивача внаслідок поширення зазначеної ним інформації.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положеннями статті 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з частиною першою статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Вказуючи про те, що позивачем не надано суду доказів того, що він дійсно обіймав посаду голови столичної ДАБІ, суд не повинен був зазначати, як підставу для відмови в задоволенні позову відсутність доказів на підтвердження тверджень позивача, що після оприлюднення наклепницької інформації змінилось моральне ставлення до нього з боку суспільства в негативний бік.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку суд одночасно відмовив в задоволенні позову з двох взаємовиключних підстав, пославшись на відсутність доказів того, що мова в публікації йде про позивача, відмовивши також у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем того, що внаслідок оприлюднення наклепницьких тверджень безсумнівно здійснено вплив на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як убачається із матеріалів справи, то ні позивач, ні відповідач не заперечували того факту, що позивач дійсно в минулому обіймав посаду голови ДАБІ міста Києва та оспорювана інформація стосується саме позивача - ОСОБА_1 , а отже у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що в інформації, яку просив спростувати позивач, мова йшла не про нього, як екс-голову столичної ДАБІ.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_5 у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6» розповсюджено у мережі інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідач розмістив інформацію, яка на його думку, є неправдивою та такою, що не відповідає дійсності. Вказував, що у статті ТОВ «УНІАН» посилається на ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.10.2020 року, як на джерело інформації, однак ухвала є дозволом на проведення обшуку та не містить жодного встановленого факту. Твердження у статті про те, що ОСОБА_1 «підозрюється у незаконному збагаченні» є звинуваченням у вчиненні злочину. Натомість, ані станом на дату публікації, ані станом на дату подачі позову, позивач не є підозрюваним, і він не підозрюється ані у вчиненні незаконного збагачення із використанням службового становища, ані у будь-якому іншому кримінальному правопорушенні, що підтверджується листами Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора України. Тобто поширена інформація є недостовірною і в даному випадку має місце порушення презумпції невинуватості. Звинувачення публічної особи у вчиненні злочинів виходить за межі допустимої критики, а тому визнання недостовірною та зобов`язання спростовувати інформацію, яка не відповідає дійсності, поширеної відповідачем - є необхідним у демократичному суспільстві в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з метою захисту прав позивача на честь, гідність та ділову репутацію.

До позовної заяви позивачем додано копію ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.10.2020 року відповідно до тексту якої: «Слідчим суддею встановлено, що провадженні слідчого відділу Управління СБ України в Чернігівській області перебуває кримінальне провадження №0000058, внесене в ЄРДР 28.07.2020 року, за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 та ч. 2 ст. 364 КК України. Службовими особами Державної архітектурно-будівельної інспекції зловживаючи службовим становищем, з метою власного збагачення, всупереч вимогам чинного законодавства України, організували протиправний механізм видачі структурними підрозділами ДАБІ суб`єктам господарювання в сфері будівництва в м. Чернігів, а також інших областей України, в тому числі м. Київ та Київської області, дозвільних документів та сертифікатів готовності вводу об`єктів в експлуатацію, що у свою чергу наносить шкоду охоронюваним законом державним інтересам. Діючи та колишні службові особи ДАБІ, з метою організації злочинного наміру використовують підконтрольні комерційні структури, які виступають посередниками між будівельними комерційними структурами та службовими особами ДАБІ під час прийняття рішення щодо отримання дозвільних документів та сертифікатів готовності вводу об`єкта в експлуатацію. Протиправна роль комерційних структур, так званих «бек офісів», полягає у наданні «позитивного» рішення щодо видачі дозвільних документів на будівництво та отримання сертифікату готовності вводу об`єктів в експлуатацію, вирішення питання щодо отримання коштів від замовників будівництва та розподілення отриманих коштів між усіма учасниками протиправної схеми. Встановлено, що до протиправного механізму вимагання та одержання неправомірної вигоди причетний ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який здійснює в офісах на третьому поверсі у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , вирішення питання в інтересах забудовників та прикриває отримання неправомірної вигоди працівниками ДАБІ».

Колегія суддів зауважує, що наявність указаного судового рішення, позивач не оспорює, особисто додавши його копію до позовної заяви, унаслідок чого його відсутність у Єдиному державному реєстрі судових рішень, не може бути підставою щодо сумнівів у його достовірності, хоча на вказане суд першої інстанції при вирішенні справи уваги не звернув.

Заперечуючи проти позову представник відповідача зазначав, що інформація для статті отримана з ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.10.2020 року у справі № 750/8909/20.В оспорюваній інформації йде мова про обставини встановлені досудовим розслідуванням та до кримінального правопорушення може бути причетним позивач. На думку представника відповідача, позивач необґрунтовано ототожнює поняття «підозрювати» як процесуального статусу згідно вимог КПК України та згідно загальнолексичного значення, тому інформаційний заголовок статті, заснований на фактологічній базі не можна оцінювати ізольовано від продемонстрованого суспільству судового рішення. Крім того, оскільки позивач є публічною особою, простір для критики, обговорення та висвітлення його діянь є значно ширшим.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку ( п. 1).

Відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію (п.5).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або

перекручені) ( п.15).

Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на

предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ( п. 19).

Конституційний Суд України у своєму рішенні №2-рп/2012 від 20 січня 2012 року зазначив, що перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 1 при поширенні інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» № ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Так, у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» вказано «43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)».

Установлено, що позивач був публічною особою, оскільки займав державну посаду голови ДАБІ міста Києва, а отже його діяльність на вказаній посаді становить високий ступінь суспільного інтересу.

Крім того, у рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини вказав, що «приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується».

Колегія суддів вважає, що поширена відповідачем інформація була його власними судженнями та оцінкою інформації щодо позивача у цій справі, викладеної в ухвалі Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.10.2020 року у справі № 750/8909/20.

Таке поширення та оцінка отриманої інформації була зроблена з посиланням на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.10.2020 року у справі № 750/8909/20, а отже є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації.

Таким чином, така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, фактично коментарем на інформацію, викладену в ухвалі Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.10.2020 року у справі № 750/8909/, тобто є не твердженням, висловленим особисто про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути а ні спростовані ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору.

Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.

Доводи позивача, що поширення інформації про нього порушує особисті немайнові права позивача - принцип презумпції невинуватості, а саме про вчинення ОСОБА_1 протиправних діянь (кримінальних правопорушень), колегія суддів не приймає до уваги.

При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

Як вбачається з позовних вимог, інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, взята з контексту ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.10.2020 року у справі № 750/8909/20, і в оспорюваній інформації не йдеться та не стверджується винуватість у вчиненні позивачем кримінальних правопорушень.

Таким чином, при поширенні оспорюваної інформації про позивача не порушено принцип презумпції невинуватості.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що поширена відповідачем інформація стосовно позивача повинна бути розцінена як оціночне судження, а не фактичне твердження.

Указаної правової позиції притримується і Верховний Суд, зокрема у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 752/21313/15-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц, від 3 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 725/6601/18, від 4 листопада 2020 року у справі № 373/1994/17, від 23 травня 2018 року у справі № 486/813/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 766/12234/17, від 14 серпня 2019 року у справі № 757/2533/16-ц.

Саме за вказаних обставин та керуючись зазначеними судом апеляційної інстанції нормами матеріального та процесуального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини і підлягає відмова в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Проте, суд першої інстанції відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 , на вказане уваги не звернув, унаслідок чого мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні в редакції цієї постанови щодо підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мироненко Мариною Димитрівною, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 жовтня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижус