КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/9299/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Кулікової С.В.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві до ОСОБА_1 , про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року позивач Головне управління Пенсійного фонду України звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві перебував громадянин ОСОБА_1 , який отримував пенсію з 01.10.2020 року.

Разом з тим, Адміністрацією Держприкордонслужби листом від 16.12.2021 року за №115-384339/0/6-21 було повідомлено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, що на підставі рішення суду від 06.12.2021 року у справі №640/26187/20 ОСОБА_1 поновлено на службі з 24.09.2020 року, з дорученням до листа витягу з наказу.

Таким чином, ОСОБА_1 після 24.09.2020 року повинен був протягом 13 днів повідомити Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про поновлення його на службі, але відповідачем цього зроблено не було, а закон не передбачає продовження виплати пенсії у випадку поновлення на службі, у зв`язку з чим, від 01.10.2020 року до 31.12.2021 року виникла переплата пенсії у сумі 270 110 грн.

З метою досудового врегулювання питання щодо відшкодування надмірно виплачених коштів в сумі 270 110 грн управлінням на адресу відповідача було направлено лист від 31.01.2022 року за №2600-0505-8/17091 з вимогою повернення суми пенсії, яка була виплачена надмірно, проте дана вимога була відповідачем проігнорована та безпідставно отримані бюджетні кошти не були повернуті відповідачем.

У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом до відповідача.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач не міг повідомити позивача про своє поновлення судом на військовій службі в період, коли він ще не прийняв рішення про звернення до суду з позовом про оскарження свого звільнення, і навіть ще до призначення йому пенсії. Сам по собі факт оскарження відповідачем у судовому порядку свого звільнення з військової служби не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією ним конституційного права, передбаченого ст.55 Конституції України. Про наявність судового рішення ОСОБА_1 повідомив позивача перший з усіх.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року позовну заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 після 24.09.2020 року повинен був протягом 10 днів повідомити Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про поновлення його на службі, але відповідачем цього не було зроблено, а закон не передбачає продовження виплати пенсії у випадку поновлення на службі, у зв`язку з чим від 01.10.2020 року до 31.12.2021 року виникла переплата пенсії в сумі 270 110 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Зазначає, що з тексту апеляційної скарги не вбачається, які ж саме, на думку апелянта, порушення норм матеріального чи процесуального права допустив суд першої інстанції. Сама апеляційна скарга повторює тези безпосередньо позовної заяви, що лише свідчить про принципову незгоду з рішенням суду, без наведення порушень, та обґрунтовується тим, що внаслідок неповідомлення (несвоєчасного повідомлення) відповідачем позивача про його поновлення на військовій службі, ОСОБА_1 безпідставно набув пенсію, яку належить стягнути з нього в силу положень статті 1212 ЦК України. При цьому, позивачем ігноруються положення статті 1215 ЦК України.

Зважаючи на те, що позовні вимоги до відповідача є незаконними та необґрунтованими, стороною відповідача в ході судового розгляду було беззаперечно доведено, як наявність самого по собі факту інформування ОСОБА_1 про його поновлення на військовій службі, так і безпідставність тверджень позивача про нібито несвоєчасність такого повідомлення. Як зазначено у відзиві на позовну заяву, посилання позивача у позові на нібито обов`язок ОСОБА_1 повідомити про поновлення його протягом 10 днів після 24.09.2020 року, є юридично некоректним через те, що в зазначений період генерал-майор ОСОБА_1 навіть ще не був звільнений: зазначена дата є лише датою видання наказу про звільнення, а правовідносини з приводу військової служби припинилися 30.09.2020 року після видання наказу про виключення зі списків особового складу частини.?

Водночас, пенсія ОСОБА_1 була призначена позивачем з наступного дня після припинення військової служби, тобто, від 01.10.2020 року. Пенсію відповідач отримував до січня 2022 року, і її виплату було припинено лише більш як через рік, внаслідок поновлення ОСОБА_1 в грудні 2021 року на військовій службі, але позивач чомусь вважає, і це хибне твердження ним відображено і в апеляційній скарзі, що ОСОБА_1 мав повідомити позивача про своє поновлення на військовій службі за рік до такого поновлення.

Вказує, що відповідач не міг повідомити позивача про своє майбутнє поновлення судом на військовій службі в той час, коли він навіть ще не прийняв рішення про оскарження свого звільнення, і навіть ще до призначення йому пенсії.

Вважає, що суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надані сторонами докази, врахувавши судову практику застосування ст.ст.1212, 1215 ЦК України, та правові висновки, сформовані Верховним Судом у подібних правовідносинах - виніс законне та обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позову. Зважаючи на те, що суд не розглянув питання розподілу судових витрат, за заявою ОСОБА_1 судом було також винесено додаткове рішення в цій частині, яким було частково компенсовано ОСОБА_1 понесені ним витрати на правову допомогу адвоката.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи без задоволення позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що жодного з цих трьох критеріїв для незастосування ст.1215 ЦК України, позивач не навів, а також, в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки недобросовісності, та ознаки порушень закону, а питання відповідності дотримання критерію добровільності призначення пенсії ОСОБА_1 та відсутності рахункових помилок до його компетенції не належить.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, у вересні 2020 року генерал-майора ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України.

Не погодившись зі звільненням, ОСОБА_1 оскаржив його до суду встановленим порядком.

Встановлено, що від 01.11.2020 року довічно було призначено пенсію ОСОБА_1 за вислугу років у відповідності до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ. Підставою для призначення пенсії була заява ОСОБА_1 від 01.10.2020 разом з усіма відповідними необхідними документами, що була подана через уповноважений структурний підрозділ Адміністрації Держприкордонслужби, перевірена ним та ГУ ПФУ в м. Києві, і за результатами якої й було прийнято рішення про призначення пенсії.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.12.2021 року у справі №640/26187/20 ОСОБА_1 було поновлено з 24.09.2020 (дати видання наказу про звільнення) на військовій службі в Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Зазначене рішення суду законної сили на той момент не набрало, розгляд справи тривав, сторонами було подані апеляційні скарги. Натомість, зазначене рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі допущено було судом до негайного виконання. Вказане рішення суду ОСОБА_1 не направлялося і про його наявність йому стало відомо в п`ятницю 10.12.2021 року за результатами моніторингу мережі інтернет, згідно даних якої зазначене рішення було опубліковане в ЄДРСР 09.12.2021 року.

Діючи в порядку статті 60 Закону України №2262-ХІІ, ОСОБА_1 у вівторок 14.12.2021 року проінформував ГУ ПФУ в м. Києві про факт поновлення на роботі шляхом направлення поштовим відправлення заяви про факт поновлення на військовій службі, що підтверджується копією поштового відправлення через АТ «Укрпошта».

За ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Суд зауважував, що загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.

Також, зазначена позиція підтверджується, зокрема, Постановою ВС від 06.03.2019 року по справі №910/1531/18.

Частина 3 статті 60 Закону №2262-ХІІ передбачає, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.

Положеннями статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи з судовому порядку.

Отже, відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе за наявності однієї з двох умов: зловживання з його боку або подання страхувальником недостовірних даних. Вищевказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, як вірно вважав суд, відсутня будь-яка підстава для відповідальності ОСОБА_1 за спеціальним Законом №2262-ХІІ.

Згідно з ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що жодного з цих трьох критеріїв для незастосування ст.1215 ЦК України, позивач не навів, в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки недобросовісності та ознаки порушень закону, а питання відповідності дотримання критерію добровільності призначення пенсії ОСОБА_1 та відсутності рахункових помилок до його компетенції не належить.

Така правова позиція відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові 27 лютого 2019 року у справі №404/4822/ 15-ц; № 14-55цс19 (пункт 30 позиції Верховного Суду) та загалом сформованій у цих правовідносинах судовій практиці. Крім того, як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові у справі №753/15556/15 (провадження №14-445цс18), правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

Посилання позивача на обов`язок ОСОБА_1 повідомити про поновлення його протягом 10 днів після 24.09.2020 року є юридично неспроможним через те, що рішення про поновлення на роботі ухвалено лише 06.12.2021 року, у зв`язку з чим раніше відповідач не мав можливості повідомити позивача про поновлення його на роботі, отже, доводи позивача є безпідставними.

За ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

За ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вірно зазначено в рішенні, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: