ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3915/23 Справа № 214/8581/20 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Шумило І.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Зайки Павла Костянтиновичана рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року, ухваленого суддею Сіденком С.І. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Мазепа Наталя Миколаївна про визнання правочину недійсним.

Просив суд визнати договір дарування від 08.02.2012 недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що 15.11.1996 він уклав шлюб з ОСОБА_2 , після чого дружина дівоче прізвище « ОСОБА_3 » змінила на « ОСОБА_4 ». Під час обміну паспорту відповідач отримала паспорт, де її прізвище було вказано як « ОСОБА_5 ».

Вказує, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 03.02.2005 було укладено кредитний договір №1/036-МК та додаткову угоду до нього №1 на суму 30 000,00 доларів США строком до 03.02.2008.

На забезпечення зобов`язань за даним договором, крім договору іпотеки та застави між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 , 22.09.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №1/036-МК/5.

Зазначає, що позивача було використано та введено в оману, що для нього не буде ніяких проблем по кредиту, і він не знав про наслідки.

Саксаганським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області 02.02.2012 винесено заочне рішення по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитом.

Після винесення рішення виникла небезпека у вигляді арешту майна та подальшої його реалізації банком, для єдиного нерухомого майна позивача у вигляді 2-кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що йому належала на праві приватної власності.

В даній квартирі позивач мешкав разом із дружиною та сином. На той час у подружжя були добрі стосунки і позивач запропонував переоформити квартиру на дружину задля збереження житла.

У подальшому вищевказане рішення суду було оскаржено у судах вищої інстанції. Під впливом важких та тяжких обставин для позивача та в інтересах сина, з метою збереження квартири, 08.02.2012 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оформили договір дарування нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 .

Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепою Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №291.

Однак в договорі дарування прізвище відповідача було вказано як « ОСОБА_5 », відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу. Таким чином, правочин з дарування квартири відбувся за недійсним паспортом відповідача, оскільки через невірне написання її прізвища, виданий паспорт підлягав обміну та знищенню.

14.08.2020 відповідач шляхом обміну отримала новий паспорт у вигляді ID картки, в якій її прізвище було вже написано вірно, як « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_5 ».

Державну реєстрацію нотаріально посвідченого договору дарування відповідач зробила тільки 24.07.2020 після того, як у сім`ї відбувся конфлікт.

У вересні 2020 року відповідач подала до суду позов про розірвання шлюбу, який було розірвано 07.12.2020 за рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області.

У зв`язку з недійсністю паспорту громадянина України, що був наданий приватному нотаріусу, відповідач не мала права та законних підстав вчиняти правочин та оформлювати договір дарування 08.12.2012. Загроза втратити житло через борги спонукали позивача укласти договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах, позбавивши себе єдиного житла, що є підставою для визнання цього договору дарування недійсним відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України, та змусило позивача звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Мазепа Наталя Миколаївна, про визнання правочину недійсним.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодин з ухваленим судовим рішенням через свого представника адвоката Зайку П.К. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову до суду та подачу апеляційної скарги.

При цьому скаржник зазначає, що укладенні договіру дарування між позивачем та відповідачем 08.02.2012 року, нотаріус, який посвідчував правочин не вірно встановив обдаровану особу та не встановив дійсних намірів кожної із сторін та відсутність у них заперечень щодо кожної з умов правочину, не встановив істину волю сторін договору. Вказує, що у даному випадку фактична передача майна, після 08.02.2012, від дарувальника обдарованому не відбулася. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідач не скористалась правом добровільно прийняти дарунок та взяти на себе обов`язок його утримання після нотаріального посвідчення договору дарування, оскільки вважала факт належності їй договору дарування не встановленим. Скаржник зазначає, що якщо дарунок не прийнято, договір дарування не вважається укладеним. Про це свідчить і те, що 16 листопада 2020 року відповідач зверталася до суду із заявою про встановлення факту належності їй договору дарування від 08.02.2012.

Представник позивача вказує на те, що 10 лютого 2021 року Саксаганський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області залишив заяву ОСОБА_2 без розгляду виходив з того, що між сторонами наявний спір про право на нерухоме майно і такий правовий висновок суду першої інстанції було підтримано Дніпровським апеляційним судом 28 вересня 2021 року, тому сторона позивача вважає, що у суду першої інстанції не було об`єктивних підстав вважати, що позивач пропустив строк позовної давності. Наголошує на тому, що позивач звернувся до суду з даним позовом 14 грудня 2020 року, в період часу з 16 листопада 2020 року по 10 лютого 2021 року, коли відповідач зрозуміла значення умов оспорюваного правочину, забажала прийняти подароване нерухоме майно у свою власність та в судовому порядку намагалась підтвердити свої права в оспорюваному договорі, що був укладений між сторонами з порушенням вимог чинного законодавства до нотаріальних дій, для подальшого наьуття правових наслідків для кожної із сторін оспорюваного договору.

Окрім того, представник позивача зазначає, що позивач в момент укладення договору дарування квартири 08.02.2012 не мав добровільного волевиявлення щодо позбавлення себе житла, яким для нього є квартира.

Отже, судом першої інстанції при ухваленні рішення помилково не взято до уваги, що під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах, але в інтересах сім`ї позивча, з метою збереження квартири в якій вони мешкали разом з відповідачем оформили договір дарування нерухомого майна.

Сторона позивача вважає, що задоволення судом заяви сторони відповідача про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав зспливу позовної давності є незаконним та необґрунтованим.

Представник позивача вважає, що у даному конкретному випадку, у позивача виникло право на позов про визнання договору дарування недійсним саме після розірвання шлюбу між сторонами та припинення подружніх стосунків, що призвело до припинення сумісного проживання сторін та спору щодо можливості розпоряджатися і користуватися єдиним житлом, яке з`явилось у подружжя внаслідок прийняття позивачем спірного житла у дар та яке він був змушений обставинами подарувати дружині ОСОБА_2 для збереження його сім`єю, до якої належали сторони.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ліфшиць З.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне і належним чином обґрунтоване без змін. Вказує, що судом першої інстанції було вірно застосовані норми права в частині спливу позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника позивача ОСОБА_7 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення, заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Ліфшиць З.О., які кожна окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача, з викладених у відзиві підстав, просили оскаржуване судове рішення залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що 15.11.1996 ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області зроблено актовий запис №695. Після укладення шлюбу ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с.11).

Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепою Н.М. 08.02.2012 посвідчено договір дарування, зареєстровано в реєстрі за №291, за яким ОСОБА_1 безоплатно передає у власність ОСОБА_2 належну йому двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-14).

Позивач зазначав, що договір дарування на вказану житлову квартиру вчинено з метою збереження майна, на підтвердження чого, ним надано заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2012 по справі №2-3400/21 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 696 656,10 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1/036-МК від 03.02.2005 (а.с.50-51, 60-61).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2012 заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2012 скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с.52-55, 62-65).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.11.2012 касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2012 залишено без змін (а.с.56-59, 66-69).

Так, рішеннями Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2012 та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2012, по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, встановлено, що 03.02.2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», який надалі змінив свою назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №1/036-МК, відповідно до якого ОСОБА_6 надано кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії у розмірі 30 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 16% річних строком до 03.02.2008. У забезпечення зобов`язань, взятих на себе ОСОБА_6 , між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки №1/036-МК/5, згідно з яким, останній поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_6 взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором. ОСОБА_6 умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 30.08.2011 утворилася заборгованість у розмірі 87 409,88 доларів США, що еквівалентно 696 656,10 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, виходив з встановлених обставин справи, з того, що 08.02.2021 року стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування позовної давності, у відповідності з нормами ч.4 ст.267 ЦК України, а право на подачу позову у ОСОБА_1 виникло з 08.02.2012 (день укладення спірного договору), тому, звернувшись до суду із позовом 14.12.2020, останній пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Окрім того, у рішення місцевий суд звернув увагу і на те, що 28.11.2012, після розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» загроза втратити житла через борги, що спонукало позивача укласти договір дарування квартири, минула, про що позивачеві було відомо.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами сторони позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом положень ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частина п`ята статті 203 ЦК України визначає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Такий правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У постановах Верховного Суду України: від 19.10.2016, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі №359/1654/15-ц викладено висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. У фіктивних правочинах воля сторін не відповідає зовнішньому їх прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1, 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц зазначила, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичом з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Відповідно до норм ч.2 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в іншій формі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору).

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив своє майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Суд першої інстанції під час судового розгляду справи встановив, що позивач, відчужуючи 08.02.2012 належну йому спірну квартиру, своїй дружині ОСОБА_2 , був обізнаний про наявність невиконаних зобов`язань з повернення кредитних коштів у розмірі 696 656,10 грн, передбачав можливе стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за договором поруки. Зокрема, позивач усвідомлював негативні наслідки для себе у зв`язку із задоволенням позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків. Такі дії ОСОБА_1 не можна визнати добросовісними у розумінні п.6 ч.1 та ч.3 ст.3 ЦК України.

Також суд першої інстанції встановив, що сторони правочину не вчиняли будь-яких дій на виконання даного правочину. Фактично житлова квартира не передавалася ОСОБА_2 , сторони не змінювали звичайний спосіб життя, зареєстровані та проживають в ній, що свідчить про наявність умислу всіх сторін правочину щодо укладання договору без наміру (цілі) на утворення правових наслідків, передбачених договором.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що дії сторін, вчинені на перехід права власності на нерухоме майно були вчинені з метою приховування майна від звернення стягнення при виконанні в майбутньому судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , тому правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі, відповідно спірний договір дарування необхідно було б визнати недійсним на підставі ст.234 ЦК України, проте суд відмовив у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності про застосування, якої просила сторона відповідача (ч.4 ст.267 ЦК України).

Доводи сторони позивача про те, що договір дарування є недійсний, оскільки під час вчинення нотаріальної дії відповідач мала недійсний паспорт громадянина України, були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено у судовому рішенні.

Так, суд першої інстанції встановив, що у спірному договорі дарування від 08.02.2012, вказані відомості щодо обдаровуваної ОСОБА_2 , податковий номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 20.10.2004 Саксаганським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 29.10.2004 Саксаганським РВ КМУ ГУМВС України, прізвище відповідача ОСОБА_2 вказано як « ОСОБА_5 » (а.с. 7).

Державною податковою адміністрацією України відповідачу видано довідку про присвоєння ідентифікаційного номера НОМЕР_1 , де її прізвище зазначено як « ОСОБА_5 » (а.с.9).

Після зміни відповідачем паспорту та отримання його 14.08.2020 у вигляді ID картки за № НОМЕР_3 , виданого органом 1229, її прізвище вказано як « ОСОБА_4 ». Реєстраційний номер облікової картки платників податків, зазначений як НОМЕР_1 . (а.с. 10).

Суд першої інстанції дійшов правильно висновку про те, що наявність такої помилки, не є підставою для визнання договору дарування недійсним, що було неодноразово зазначено Верховним Судом, зокрема у постанові від 14.03.2018 у справі №302/27/17.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом положень ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі №6-75цс15 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину».

За положеннями ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Нормами ст.258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (п.5 ч.2 ст.258 ЦК України).

Тотожні положення містить і ст.728 ЦК України, якою визначено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Отже, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, то до таких вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки.

Висновок суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності розпочався від часу укладення договору - 08.02.2012 колегія суддів вважає правильним, тому, звернувшись до суду з позовом у грудні 2020 року (через 8 років 10 місяців), ОСОБА_1 пропустив позовну давність та оскільки стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування спливу позовної давності, суд першої інстанції на законних підставах відмовив у позові.

Окрім того, місцевий суд звернув увагу на те, що 28 листопада 2012 року, після розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» загроза втрати житла через борги, що спонукало позивача укласти договір дарування квартири, минула, і позивачу про це було відомо, а відтак з 2012 року у позивача було достатньо часу для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним або повернення собі права власності на спірну квартиру іншим шляхом, зокрема складенням договору дарування квартири відповідем, позивачу, однак у встановлений законом строк ОСОБА_1 своїм правом на захист порушеного права не скористався, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вимог апеляційної скарги та відсутності підстав для скасування законного і належним чином обґрунтованого рішення місцевого суду.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, суд апеляційної інстанції зробив висновок про відсутність підстав повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому колегія суддів враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Зайки Павла Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: