ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/329/23 Справа № 176/136/22 Суддя у 1-й інстанції - Кучма В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі :

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

за участю секретаря: Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»,

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час відсторонення, -

ВСТАНОВИЛА:

14 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, збільшивши 19 травня 2022 року позовні вимоги, та просив ухвалити судове рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ №1491 о/с від 07 грудня 2021 року "Про відсторонення ОСОБА_1 "; зобов`язати відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 28 557,00 грн. без урахування обов`язкових платежів та зборів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з відповідачем він перебуває у трудових відносинах з 02 жовтня 2006 року по теперішній час. 01 жовтня 2015 року позивач переведений регулювальником хвостового господарства на дільницю хвостового господарства гідрометалургійного заводу по 5-му розряду.

На підставі Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», Наказу МОЗ України від 01 листопада 2021 року за № 2393 «Про затвердження змін до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, за підписом в.о. генерального директора Шовгеля С.В. підготовлено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19 на ім`я ОСОБА_1 , в якому зазначено, що з 09 грудня 2021 року на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVІD-19 обов`язкове для працівників ДП «Схід-ГК» та позивачу необхідно у строк до 03 грудня 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVІD-19 чи довідку ЛКК від сімейного лікаря про перенесений COVІD, з відстрочкою вакцинації на певний строк, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень за формою № 028-1/о, затвердженої МОЗ України. У разі ненадання до 03 грудня 2021 року одного із запропонованих документів, 09 грудня 2021 року позивача буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ. Вказане повідомлення позивачем отримано особисто під підпис 03 грудня 2021 року, де зазначено його незгоду з посиланням на законодавство України.

01 грудня 2021 року стосовно позивача відповідачем було складено акт №43 про відмову (ухилення) працівника дільниці хвостового господарства ГМЗ від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та ненадання документа, який підтверджує профілактичне щеплення проти COVID-19, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, що став підставою для видання відповідачем наказу № 1491-ос від 07 грудня 2021 року про його відсторонення з 09 грудня 2021 року від виконуваної ним роботи на строк до усунення причин, що його зумовили, а саме, надання документу, який підтверджує профілактичне щеплення проти COVID-19, або довідки про тимчасові або постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 за формою № 028-1/о, затвердженої МОЗ України, з яким позивач був ознайомлений 08 грудня 2021 року.

Позивач звертає увагу на те, що відповідно до зазначених умов його відновлення на роботі, відповідно спірного наказу № 1491-ос від 07 грудня 2021 року, після того як його було відсторонено від роботи та у разі можливої хвороби коронавірусом та його одужання, довідка про одужання не буде та не є підставою для його відновлення на роботі. Також, даним наказом визначено місце перебування позивача на час відсторонення - на дому. Крім того, даним наказом було доручено начальнику служби по роботі з персоналом та головному бухгалтеру підприємства період його відсторонення не зараховувати до стажу, що дає право на щорічну відпустку та не здійснювати сплату страхового внеску на соціальне страхування та допомогу по тимчасовій непрацездатності. Позивач вважає, що спірним наказом № 1491-ос від 07 грудня 2021 року про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, відповідач порушує його право на працю, гарантоване ст.43 Конституції України та КЗпП України, як і порушує пунктом 2 цього наказу його право на вільне пересування та вільний вибір місця знаходження, яким позивач зобов`язується на час відсторонення залишатися вдома, позбавляючи його можливості сходити у магазин, поліклініку, аптеку та будь-куди на свій вибір, поїхати з міста, тобто прирікає його на неможливість прогодувати себе та свою сім`ю, що свідчить про перевищення повноважень відповідача. (а.с.1-6).

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ за підписом в.о. генерального директора ДП «СхідГЗК» С.В. Шовгелі за №1491-ос від 07.12.2021 року «Про відсторонення ОСОБА_1 ».

Стягнуто з Державного підприємства «Східний Гірничо-збагачувальний комбінат», 52210, Дніпропетровська обл., м. Жовті Води вул. Горького. б. 2, () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за період з 09 грудня 2021 року по 03 березня 2022 року в розмірі 29058 (двадцять дев`ять тисяч п`ятдесят вісім) грн. Сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.91-96).

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, ДП Східний гірничо-збагачувальний комбінат подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що позивач не надав відповідачу документ, який підтверджує щеплення проти гострої респіраторної хвороби, або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації, у зв`язку із чим відповідач мав всі законні підстави для прийняття наказу №1491-ос від 07 грудня 2021 року, керуючись при цьому виключно нормами МОЗ України, враховуючи те, що ст. 44-3 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення таких норм працівниками роботодавця, яка покладається на керівників роботодавця.

Також відповідач зазначив, що стягуючи середній заробіток з відповідача на користь позивача за час незаконного відсторонення за період з 09 грудня 2021 року по 03 березня 2022 року, суд першої інстанції провів розрахунок за аналогією закону, застосувавши порядок, визначений ст. 235 КзпП України, однак, законодавством не передбачено обов`язку роботодавця збереження за працівником заробітної плати у таких випадках, тому вважає, що підстави для стягнення відсутні. (а.с.98-101).

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Згідно матеріалів справи, адвокат Сербін Б.О., що діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , подав заяву про розгляд справи за відсутності його та позивача. В задоволені апеляційної скарги просив відмовити, а рішення суду - залишити без змін. Неявка сторін в судове засідання, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 перебуває з відповідачем у трудових відносинах з 02 жовтня 2006 року по теперішній час, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 . (а.с.9-10).

На виконання вимог п. 6 наказу МОЗ України від 01 листопада 2011 року №239, з метою забезпечення стабільного виробничого процесу в усіх структурних підрозділах підприємства, враховуючи вимоги наказів Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, від 01 листопада 2021 року № 2393, керуючись нормами ст.10 Закону України «Про законодавство України про охорону здоров`я», ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та ст.46 КЗпП України, ДП «СхідГЗК» видало наказ від 18 листопада 2021 р. № 444, яким працівникам підприємства, кожному персонально, у строк до 03 грудня 2021 р. необхідно надати безпосередньому керівнику, а керівникам відділів, служб, цехів, лабораторій, тощо у строк до 06 грудня 2021 р,. до служби (груп) по роботі з персоналом документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVSD-19, наприклад: документ, який підтверджує, що працівник отримав повний курс вакцинації або одну дозу дводозової вакцини від COVІD-19, включеної ВОЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, міжнародний, внутрішній сертифікат, або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини, чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВОЗ до переліку дозволених в надзвичайних ситуаціях, довідку ЛКК від сімейного лікаря про перенесений коронавірус, яка дає можливість бути допущеним до роботи, залишаючись невакцинованим протягом строку, зазначеному у цій довідці, довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого МОЗ від 16 вересня 2021 року № 595.

Згідно із п.2.1. Наказу № 444 від 18 листопада 2021 року, до роботи допускаються з 09 грудня 2021 року (з першої зміни) тільки ті працівники, які пройшли обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, або надали довідку ЛКК від сімейного лікаря про перенесений коронавірус чи довідку про абсолютні протипоказання до щеплення, зазначені в п.1 цього наказу.

Згідно із п.3 Наказу керівник підрозділу (безпосередній керівник працівника), який допустить невакцинованого працівника до роботи підлягає адміністративній відповідальності у вигляді штрафу від 2000 до 10000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто від 34000 до 170000 грн. (ст.44-3 КУпАП). (а.с.12-13)

Про відмову (ухилення) працівників дільниці 23 енергетичного цеху ГМЗ від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та/або ненадання документа, який підтверджує профілактичне щеплення проти COVID-19, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 відповідачем 06 грудня 2021 року складено акт №43, де зазначено, що ОСОБА_1 відмовляється (ухиляється) від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та не надав документ, який підтверджує щеплення, або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. Даний акт складено і оголошено в присутності ОСОБА_1 (а.с.14).

Повідомленням №15-10/7700 відповідач попередив позивача про те, що якщо останній до 03 грудня 2021 року не надасть одного із зазначених у даному повідомленні документів, 09 грудня 2021 року його відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», від 06.04.2000 №1645-ІІІ (а.с.15).

Наказом від 07 грудня 2021 року №1491-ос «Про відсторонення ОСОБА_1 », позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року на строк до усунення причин, що його зумовили, а саме, ненадання документу, який підтверджує профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідки про тимчасові або постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 за формою №028-1/о, затвердженої МОЗ України.

Даним наказом позивачу було визначено місце перебування на час відсторонення- на дому та було доручено начальнику служби по роботі з персоналом та головному бухгалтеру підприємства період відсторонення позивача не зараховувати до стажу, що дає право на щорічну відпустку та не здійснювати сплату страхового внеску на соціальне страхування та допомогу по тимчасовій непрацездатності (а.с.11).

Листом за №18/8271 «Про розгляд звернення працівника ДП «СхідГЗК» ОСОБА_1 повідомлено, що його відсторонення від роботи проведено згідно вимог чинного законодавства України (а.с.16).

Наказом від 03 березня 2022 року №259/ос «Про допуск до роботи працівника ДП «СхідГЗК», зупинено з 03 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні, дію наказу від 07 грудня 2021 року №1491-ос «Про відстронення ОСОБА_1 » та допущено до роботи раніше відстороненого від роботи регулювальника хвостового господарства дільниці хвостового господарства гідрометалургійного заводу ДП «Схід ГЗК», ОСОБА_1 , таб №15443 та з 03 березня 2022 року здійснювати нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 згідно чинного законодавства України(а.с.80).

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наявності для цього правових підстав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції України, включено до розділу ІІ Конституції України і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

Пунктом 1статті 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України і лише до її повноважень віднесено прийняття законів.

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами.

Згідно норм статті 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Отже, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов вірного висновку, з яким повністю погоджується і колегія суддів, що відсторонення від роботи на підставі відмови від проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 є незаконним, оскільки такі дії є фактичним втручанням та порушенням права людини на працю та права заробляти працею на життя, втручання в які дозволено виключно законами України.

Відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частини другої статті 27 цього ж Закону обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Судом першої інстанції вірно визначено, що стосовно позивача таке подання про відсторонення від роботи відсутнє, отже, за відсутності в роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним, як і є не коректним у спірному наказі формулювання «до усунення умов, що його зумовили», оскільки у наказі повинні чітко бути зазначені умови за якими працівника буде поновлено на роботі.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідачем не пропонувалось позивачеві надати письмові пояснення з приводу відмови від щеплення, як і не з`ясовувалось яка легітимна мета втручання у право позивача на працю таким наказом та чи відповідає такий наказ нагальній суспільній необхідності, хоча б і за наявності Переліку №2153 та Закону №1645-ІІІ, що буде пропорційним та виправданим заходом для цієї мети і дозволить досягнути найменш обтяжливих для людини наслідків.

Відповідач не надав належних доказів на підтвердження, що обмежувальний захід у вигляді відсторонення позивача від роботи, до якого він вдався і який мав для останнього негативні наслідки, сприяв досягненню заявленої державними органами мети запобіганню зараженню вірусом.

Відповідач у справі не надав жодних доказів, які б свідчили про те, що позивач в установленому законом порядку відмовився від щеплення проти СОVID-19, як це передбачено частиною шостою статті 12 Закону № 1645-III. Оспорюваний наказ прийнятий відповідачем на підставі одного лише факту відсутності у позивача вакцинації від СОVID-19 (станом на дату прийняття вказаного наказу), який сам по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови або ухилення від щеплення чи ненадання документа про наявність протипоказань щодо проведення такого щеплення.

Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові №130/3548/21 від 14 грудня 2022 року.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Так, обов`язковою умовою для відсторонення працівників від виконання зазначених видів робіт є також можливість зараження та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Однак, відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що він працюючи регулювальником хвостового господарства дільниці хвостового господарства гідрометалургійного заводу ДП «Схід ГЗК», створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

Посилання в оспорюваному наказі відповідача на п.41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, зі змісту якого, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь-яким чином змінити процедуру відсторонення, визначену п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Встановивши вказані обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач незаконно відсторонив позивача від роботи з наведених вище підстав.

Разом з цим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, з огляду на наступне.

Так, частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору.

У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Згідно роз`яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КзпП).

Положення ст. 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу.

Згідно п. 2 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 вказаної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 07 грудня 2021 року №1491-ос «Про відсторонення ОСОБА_1 », позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року на строк до усунення причин, що його зумовили, а саме, ненадання документу, який підтверджує профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідки про тимчасові або постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 за формою №028-1/о, затвердженої МОЗ України.

Наказом від 03 березня 2022 року №259/ос «Про допуск до роботи працівника ДП «СхідГЗК», зупинено з 03 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні дію наказу від 07 грудня 2021 року №1491-ос «Про відстронення ОСОБА_1 » та допущено до роботи раніше відстороненого від роботи регулювальника хвостового господарства дільниці хвостового господарства гідрометалургійного заводу ДП «Схід ГЗК», ОСОБА_1 , таб №15443 та з 03 березня 2022 року здійснюється нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 згідно чинного законодавства України(а.с.80).

Оскільки суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про незаконність спірного наказу про відсторонення позивача від роботи, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто заробітну плату за час незаконного відсторонення, тобто з 09 грудня 2021 року до 03 березня 2022 року, дати зупинення дії спірного наказу до завершення воєнного стану в Україні.

При цьому, суд першої інстанції визначив середньоденну заробітну плату позивача в сумі 501 грн. та відповідачем ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження іншого розміру середньоденної заробітної плати позивача. Загальна кількість робочих днів за час відсторонення позивача з 09 грудня 2021 року до 03 березня 2022 року - 58 робочих дні. Таким чином, сума середнього заробітку за час відсторонення позивача складає: 58 день х 501 грн. = 29058 грн.. Дана сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини справи, характер спірних правовідносин, з чого правомірно дійшов висновку, надаючи правову оцінку, що спірний наказ про відсторонення є неправомірним та таким, що не відповідає законності такого відсторонення позивача від займаної посади, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи, з огляду на що суд першої інстанції також вірно задовольнив позов і в частині стягнення середнього заробітку за час відсторонення позивача від роботи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно визначено характер спірних правовідносин та матеріальні норми права, якими ці правовідносини регулюються.

Доводи апелянта не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 квітня 2023року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М.Деркач

Т.Р. Куценко