Дата документу 12.04.2023 Справа № 334/6391/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6391/16 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/327/23 Козлова Н.Ю.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Крилової О.В.

Онищенка Е.А.

За участю секретаря:Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Національний банк України про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ПАТ КБ «ПриватБанк», Національний банк України про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що 12 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та нею було укладено кредитний договір № ZPE0GK50180341.

Укладений кредитний договір визначений сторонами як споживчий, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

Зазначає, що кредитний договір суперечить чинному законодавству України по захисту прав споживачів, а саме: частини 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів щодо ненадання споживачеві необхідної повної та достовірної інформації перед укладанням кредитного договору, ст. 6 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг щодо відсутності порядку зміни і припинення дії договору, відповідальності Банку.

Крім цього, на її думку, кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

Правовою підставою для визнання кредитного договору недійсним є порушення банком норм чинного законодавства України, зокрема положень Закону України „Про захист прав споживачів, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168, щодо ненадання споживачеві необхідної інформації перед укладанням кредитного договору.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсними кредитний договір від 12 грудня 2006 року № ZPE0GK50180341.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не в повному обсязі досліджені обставини, які мають значення для справи та надані докази по справі. Судом проігноровані доводи позивача та її представника щодо невідповідності кредитного договору правовим нормам діючого законодавства. Судом встановлені юридичні факти щодо недодержання банком письмової форми кредитного договору при його укладенні, тобто наявні ознаки нікчемності, але рішення судом постановлено зовсім з інших підстав. Недодержано судом гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами. Під час тривалого розгляду справи мали місце факти не повідомлення судом учасників справи про місце, дату та час судового розгляду справи. Просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Узагальненими доводами якої є аналогічні доводи, зазначені в апеляційній скарзі поданої її представником. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На зазначені апеляційні скарги представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК Якушев С.О., представник Національного Банку України Бірюк І.В. подали відзиви за змістом яких вважають, що рішення суду відповідаю діючому законодавству та встановленим обставинам. Доводи апеляційних скарги є такими, що висновки суду першої інстанції не спростовують. Просять апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що з боку ПриватБанка на час укладання кредитного договору не було вчинено жодних порушень чинного законодавства України.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 05 грудня 2006 року, тобто за 7 днів до укладання кредитного договору, ОСОБА_1 , підписала анкету-заяву до Банка про надання їй споживчого кредиту строком на 240 місяців в сумі 14 000 доларів США для придбання нерухомості, у якій підтвердила шляхом її підписання про ознайомлення та згоду з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі, а також надання їй повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, що передбачено положенням ч. 2 статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів.

12 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого став ПАТ КБ «ПриватБанк», а пізніше, станом на сьогодні є АТ КБ «ПриватБанк», укладений кредитний договір № ZPЕ0GК50180341, згідно якого позичальник отримав кредит на строк до 11 грудня 2026 р. включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 16 800,00 доларів США на наступні цілі: видача готівкою через касу банка в сумі 14 000,00 доларів США на придбання нерухомості/квартири та 2 800,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі сплатою відсотків при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту у розмірі 2,66 % за місяць, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором Банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оспорюваний кредитний договір повністю відповідає вимогам та нормам чинного законодавства України, а саме: ст. ст. 6, 11, 14, 202 Цивільного кодексу України, а також ч. ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України „Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним., ст. 205 ЦК України „Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків., ст. 627 ЦК України „ Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У відповідності до ст. 6 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг у кредитному договорі зазначений порядок зміни і припинення дії договору, а також відповідальність Банку.

Оспорюваний кредитний договір містить всі необхідні істотні умови та до укладення договору Позичальник отримав всю необхідну інформацію для прийняття зваженого рішення з метою отримання кредиту в Банку, а тому відсутні правові підстави для визнання цього договору недійсним.

Крім цього, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року по справі № 6-38795ск15 зазначено, що „права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв`язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Отже, навіть, у випадку ненадання банком інформації споживачу передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів, банк може нести відповідальність передбачену виключно ст. ст. 15, 25 Закону України „Про захист прав споживачів.

Стосовно валютного кредитування, то законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України „Про банки і банківську діяльність, Декрет Кабінету міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Закон України „Про Національний банк України.

Статтею 19 Закону України „Про банки і банківську діяльність визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини 2 статті 47 Закону „Про банки і банківську діяльність необхідне надання дозволу Національним банком України (у тому числі на здійснення операцій з валютними цінностями).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України.

Згідно п. 2.3. глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій затверджену постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. № 275 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.

Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 статті 47 зазначеного Закону України, що діє на даний момент, видано і Закритому (на той час) і на сьогодні акціонерному товариству комерційний банк „ПриватБанк за номером 22-2. У додатку до вказаного Дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта.

Таким чином, Законом України „Про банки і банківську діяльність встановлено порядок та умови здійснення операцій з валютними цінностями (у тому числі, шляхом надання валютних кредитів).

Стосовно співвідношення Закону України «Про банки і банківську діяльність» і Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» був прийнятий 19 лютого 1993 року за № 15-93 і набрав чинності з дня його опублікування в газеті „Урядовий кур`єр від 06.03.1993 р. № 35.

Закон України «Про банки і банківську діяльність» в редакції від 07.12.2000 року набув чинності з дня його опублікування в газеті «Урядовий кур`єр» № 8 від 17.01.2001 року.

Відповідно до статті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» до приведення законодавства у відповідність з цим Законом закони та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

З цього випливає наступний висновок: якщо будь-який закон (інший нормативний акт) питання, пов`язані з банківською діяльністю, регулює інакше, ніж Закон України «Про банки…», до цих правовідносин підлягає застосуванню саме Закон «Про банки…». Інші нормативно-правові акти підлягають застосуванню в частині, що не суперечать цьому Закону.

Таким чином, наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є необхідною і достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті. Будь-які вимоги інших нормативних актів щодо необхідності отримання додаткових документів, - не можуть прийматись до уваги, оскільки суперечать Закону України «Про банки…».

Стосовно співвідношення Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 533 Цивільного кодексу України встановлено: «Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як зазначалося вище, такі випадки, порядок та умови визначені Законом України «Про банки…».

Отже, можливість надання і погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України.

Банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо. На сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

З огляду на викладене, кредитний договір в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства України.

НБУ видав ПриватБанку банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями.

За таких обставин, приходимо до висновку, що ПриватБанк на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, має право на постійній основі здійснювати операції з іноземною валютою, у томі числі з надання кредитів в іноземній валюті.

Доводи позивача на обов`язковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечать положенням ст. 19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, тому ПриватБанк не має зобов`язань щодо отримання індивідуальних ліцензій НБУ для надання кредитів в іноземній валюті резидентам.

Таким чином, ПриватБанк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

Отже, надання Банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої ПриватБанку НБУ, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, тому доводи Позивача про обов`язковість отримання банком або позичальником індивідуальних ліцензій НБУ для здійснення валютних операцій є безпідставними.

Отже, здійснювані на час укладання кредитного договору банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагали отримання індивідуальної ліцензії Національного банку.

Разом з цим, слід зауважити, що обраний Позивачем засіб захисту свого права через визнання кредитного договору недійсним з підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету, - виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним. Оскільки серед переліку документів, що були б потрібні для отримання індивідуальної ліцензії має бути підписаний сторонами договір, виражений в іноземній валюті.

Зазначене підтверджується, зокрема, положеннями:

Підпунктом б п. 2.1 глави 2 Положення про порядок видачі резидентам індивідуальніх ліцензій Національного банку України на переказування іноземної валюти за межі України з метою оплати валютних цінностей, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.01.2003 року № 36: для отримання ліцензії подається оригінал або засвідчену копію договору (угоди) про купівлю-продаж цінних паперів; абзац 6 п.2.1 глави 2 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. № 483: ...заявник має подати Національному банку такі документи: ...оригінали або копії документів, на підставі яких виникли зобов`язання в іноземній валюті (договори, листи, рахунки, клопотання відповідного центрального органу виконавчої влади України або відповідного державного органу іноземної держави тощо).

Отже, Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов`язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки чинне на той час законодавство не містило прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допещено не було. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Поряд із зазначеним необхідно звернути увагу, що колегією суддів судової палати суду у цивільних справах Верховного Суду України у своєму рішенні від 01.12.2010 року у справі № 6-50418св10, зроблено висновок, що відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Правова позиція Верховного Суду України від 21.03.2011 р. по справі № 6-7ц11 висловлена наступним чином: „за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Щодо необхідності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Так, частинами 10, 11 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин від 30 березня 2012 року передбачено, що „згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з боку ПриватБанка на час укладання кредитного договору не було вчинено жодних порушень чинного законодавства України.

Посилання у апеляційній скарзі на процесуальні порушення у ході розгляду справи не є підставою для скасування рішення суду та на його висновки не впливають.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, у тому числі щодо форми договору його тексту та умов, а також правомочності банку на його укладання, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2022 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 17 квітня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: О.В. Крилова

Е.А. Онищенко