Справа № 591/2358/19
Провадження № 2/591/386/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Сидоренко А.П.

з участю секретаря судового засідання Чмуневич М.О.

позивачки-відповідачки ОСОБА_1

представника позивачки-відповідачки ОСОБА_2

відповідача-позивача ОСОБА_3

представника відповідача-позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Управління «ЦНАП у місті Суми Сумської міської ради» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_7 в особі представника адвоката Волохової Вікторії Олегівни до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , Управління «Центр надання адміністративних послуг» Сумської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та передачі ключів,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 15 квітня 2019 року звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_5 , мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору міни від 07 квітня 2000 року вона є власницею 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі також зареєстровані три особи: вона, її син ОСОБА_6 та колишній чоловік ОСОБА_7 . З липня 2014 року відповідач залишив житло через переїзд до Російської Федерації, та не проживає в ньому до теперішнього часу. Перешкод у користуванні житлом вона не чинила, відповідач добровільно не користується ним майже п`ять років без поважних причин. Факт реєстрації відповідача змушує її нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та утриманню житла, вона позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, що для неї є важливо, так як більша частина доходу, якого вона отримує витрачається на сплату цих послуг. Відповідач добровільно з реєстраційного обліку не знімається.

Посилаючись на зазначені обставини, просить визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16 червня 2021 року скасовано вказане заочне рішення та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження в судове засідання 29 вересня 2021 року, о 10 год. 00 хв. з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16 липня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за вказаним позовом відмовлено.

20 липня 2021 року від ОСОБА_7 в особі представника адвоката Волохової В.О. надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , Управління «Центр надання адміністративних послуг» Сумської міської ради , згідно якого просить усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення та передання ключів від квартири та тамбуру.

Зустрічні позовні вимоги обгрунтовуються тим, що 06 липня 2021 року позивач за зустрічним позовом отримав в Управлінні «Центр надання адміністративних послуг» Сумської міської ради довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02 липня 2021 року, яку в той же день вручив відповідачці за зустрічним позовом для ознайомлення і з метою вселення у спірну квартиру, проте вона заперечувала проти його вселення на тій підставі, що відсутнє рішення суду про вселення і в ухвалі від 16 червня 2021 року суд нічого не зазначив про можливість користування квартирою.

10 липня 2021 року ОСОБА_7 направлено ОСОБА_8 листа з пропозицією надати доступ до приміщення 13 липня 2021 року о 19 год. 30 хв. В зазначений час ОСОБА_7 , був біля квартири, проте двері ОСОБА_1 йому не вчинила, хоча вікна та балконна рама були відкриті, декілька разів рухалась занавіска у кімнаті.

З приводу того, що йому чиняться перешкоди зі сторони відповідача за зустрічним позовом у користуванні житлом, ОСОБА_7 13 липня 2021 року звернувся на лінію 102 та його заява зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за номером 41192.

Як підтверджується копіями документів, долучених до первісної позовної заяви, ОСОБА_7 набув 1/3 частину у спірній квартирі на підставі договору міни від 07 квітня 2000 року, тобто він разом зі своєю на той час ще дружиною ОСОБА_1 та неповнолітнім сином ОСОБА_6 придбали у власність вказану квартиру у рівних частках. На підставі набуття житла у власність відповідач заселився в нього на законних підставах.

19 квітня 2002 року позивач за зустрічним позовом подарував належну йому на праві власності 1/3 частину квартири спільному із відповідачкою сину ОСОБА_6 .

Крім того, у паспорті позивача за зустрічним позовом наявна відмітка про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою з 06 червня 2000 року.

Посилаючись на вказане, зазначає, що він має право проживати у спірній квартирі. З часу постановлення судом 16 червня 2021 року ухвали про скасування заочного рішення від 11 листопада 2019 року, ОСОБА_7 позбавлений можливості вселитися в квартиру та проживати в ній, так як відповідачкою за зустрічним позовом були змінені замки у вхідних дверях та дверях тамбуру, ключі у позивача відсутні, проти його проживання вона заперечує .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 липня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 в особі представника адвоката Волохової В.О. до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , Управління «Центр надання адміністративних послуг» Сумської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та передачі ключів об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Управління «Центр надання адміністративних послуг» Сумської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 29 вересня 2021 року, о 10 год. 00 хв.

13 серпня 2021 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких зазначає, що проти позову про зобов`язання не чинити перешкод у проживанні та вселенні в повному обсязі заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги ОСОБА_7 необґрунтованими.

В обґрунтування заперечень повідомляє, що відповідач ОСОБА_7 дійсно приходив до неї на роботу. Але його викладення обставин ситуації не відповідає дійсності. Прийшовши до неї, ОСОБА_7 кинув на стіл папірець, який вона згодом, прочитала та зрозуміла. Позивач по зустрічному позову несамовито кричав та лаявся, ображав її, довів до нервового зриву. І, лише коли побачив, що вона плаче, полишив її. Але ОСОБА_7 жодним словом не обмовився, щоб вона його вселила до своєї квартири, чи дала ключ. Навіть на її прохання, де він узяв документ, він нічого не відповів. Позивач ОСОБА_7 тільки ображав та лаявся. Листа з пропозицією надати доступ до приміщення вона не отримувала. Стосовно того, що 13 липня 2021 року позивач був біля квартири, але вона йому не відчинила, свідчить, що у той час вона перебувала у відпустці у селі, а відкрите вікно не є свідченням її перебування у зазначеній квартирі. Поки вона була у відпустці сусіди дзвонили їй і розказували, що невідомий чоловік приходить до її квартири і вартує коло будинку, їй було страшно повертатися до свого житла. І пам`ятаючи, як знущався з неї колишній чоловік, вона шукала спокою у селі та у своєї подруги. Зазначає, що її обурює, що ОСОБА_7 , покинувши їх, розлучившись, поїхав назавжди жити до іншої сім`ї (з його слів) у росію. Просить суд відмовити ОСОБА_7 у позові до неї про зобов`язання вчинити перешкод у проживанні та вселенні (т. І а.с.218-220).

15 липня 2021 року від представника ОСОБА_7 адвоката Волохової В.О. надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що позовна заява ОСОБА_1 обґрунтовується тривалим (п`ять років) не проживанням у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , втратою зацікавленості відповідача у вищевказаній квартирі та додатковими витратами (оплата комунальних послуг по кількості - зареєстрованих осіб), які позивач несе як співвласник квартири.

Вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вказує, що відповідач набув 1/3 частину у квартирі номер АДРЕСА_3 на підставі договору міни від 07 квітня 2000 року. Тобто, відповідач разом із своєю, на той час ще дружиною ОСОБА_1 та неповнолітнім сином ОСОБА_6 придбали у власність вказану квартиру у рівних частках. На підставі набуття житла у власність відповідач заселився в нього на законних підставах. Відповідно до відмітки Зарічного РВ у м. Суми УДМС України в Сумській області у паспорті відповідача його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 з 06 червня 2000 року. А отже, строк проживання відповідача у квартирі до моменту виїзду з України становить чотирнадцять років, що свідчить про визнання ним вищезазначеної квартири як свого житла.

Дійсно, 19 квітня 2002 року відповідач подарував належну йому на праві власності 1/3 частину квартири спільному із позивачкою сину, ОСОБА_6 , що підтверджується договором дарування. А значить на дату звернення позивачкою до суду із позовною заявою відповідач мав право користування квартирою відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України як член сім`ї співвласника житла - сина ОСОБА_6 .

Крім того, просить звернути увагу на той факт, що під час укладання договору дарування позивачці, як законному представнику обдаровуваного ОСОБА_6 , було відомо, що місце проживання відповідача зареєстроване у квартирі під номером АДРЕСА_2 , проте вона фактично погодилась набути право власності на вказану квартиру з обтяженням у вигляді проживання ОСОБА_7 .

Позивачкою у позовній заяві визнається той факт, що з 2014 року по 2019 рік відповідач не проживав у спірній квартирі у зв`язку із перебуванням у Російській Федерації. У зв`язку із відсутністю відповідача на території України він не міг проживати у вказаній квартирі, а отже, причина його відсутності є поважною, що виключає можливість втрати ним права користування житлом на підставі ч. 2. ст. 405 ЦК України.

Відповідач повернувся в Україну у квітні 2019 року і одразу прибув до спірної квартири як до свого єдиного житла. Позивачка впустила відповідача і не чинила йому перешкод у користуванні житлом. Разом з тим, просить суд звернути увагу на недобросовісну поведінку позивачки, яка полягала в тому, що знаючи, що ОСОБА_7 не було відомо про подання нею позовної заяви, під час неодноразових зустрічей у квартирі не повідомила його про існування між ними судового спору. Відповідач продовжував проживати у квартирі до кінця вересня 2020 року.

Відповідач сприймав квартиру як своє єдине житло, про що свідчить споживання послуг з надання доступу до мережі Інтернет та оплата у вересні 2020 року комунальних послуг. Відповідачу не було відомо про постановлення Зарічним районним судом м. Суми 11 листопада 2019 року заочного рішення про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням і продовжував проживати у квартирі, оскільки іншого житла у нього немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка додана до заяви про перегляд заочного рішення від 11 листопада 2019 року.

Посилаючись на вказані обставини, просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (т. І а.с.224-227).

29 вересня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 16 грудня 2021 року за клопотанням представника позивачки-відповідачки ОСОБА_1

16 грудня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 17 лютого 2022 року за клопотанням позивачки- відповідачки ОСОБА_1 .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено дану справу для розгляду по суті на 14 квітня 2022 року, о 14 год. 00 хв.

Враховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії на територію України, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п.1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року №5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні та в м. Суми.

Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року №11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року.

Справа призначена до розгляду на 16 травня 2023 року о 15 год. 00 хв.

16 травня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 30 червня 2022 року 15 год. 00 хв. у зв`язку з клопотанням представника позивача-відповідача.

30 червня 2022 року розгляд справи відкладено до 14 вересня 2022 року 13 год. 30 хв. у зв`язку з клопотанням представника позивача-відповідача.

14 вересня 2022 року розгляд справи відкладено до 29 вересня 2022 року 15 год. 00 хв. у зв`язку з клопотанням представника відповідача-позивача.

29 вересня 2022 року протокольною ухвалою суду в справі оголошено перерву до 09 грудня 2022 року 13 год. 00 хв. у зв`язку з виникненням технічних проблем із звукозаписом судового засідання.

09 грудня 2022 року у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою у Сумській області, розгляд справи відкладено до 20 січня 2023 року о 13 год. 00 хв.

20 січня 2023 року у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою в Сумській області, розгляд справи відкладено до 13 березня 2023 року о 13 гд.00 хв.

13 березня 2023 року у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою у Сумській області, розгляд справи відкладено до 25 квітня 2023 року о 13 год. 30 хв.

25 квітня 2023 року допитано свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 21 червня 2023 року 13 год. 30 хв. для забезпечення явки свідка.

В зазначеному судовому засіданні позивачка-відповідачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зустрічну позовну заяву не визнають з підстав, що викладені у письмових запереченнях.

Відповідач-позивач та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічну позовну заяву підтримали.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що сторони 08 лютого 1986 року уклали шлюб (т. І а.с. 8).

Згідно договору міни від 07 квітня 2000 року ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , яка діє за себе особисто та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_6 , набули у власність в рівних частинах кожному квартиру АДРЕСА_2 (т. І а.с. 6).

16 квітня 2002 року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 листопада 2001 року та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т. І а.с. 159,160).

За договором дарування частки квартири від 19 квітня 2002 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_6 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Відповідно до копії довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми Сумської міської ради» від 12 квітня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 3 особи ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_7 (колишній чоловік) (т. І а.с.10).

З копії акту про встановлення факту не проживання за місцем реєстрації від 12 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_12 не мешкає у квартирі АДРЕСА_2 з липня 2014 року по теперішній час, так як у вищевказаний період вони, як сусіди, жодного разу його не бачили в даній квартирі та особистих речей, які б вказували на його проживання не виявлено, також кореспонденції за даною адресою ОСОБА_5 не отримує. Акт підписано сусідами-свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (т. І а.с.13).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в ід 22 лютого 2021 року вбачається, що у ОСОБА_7 відсутнє у власності нерухоме майно (т. І а.с.96).

З копій чеків вбачається оплата комунальних послуг ОСОБА_7 у вересні 2020 року (т. І а.с. 231, т. ІІ а.с. 108, 109), а також у вересні 2022 року (т. ІІ а.с. 107).

У письмовій заяві від 22 липня 2021 року син сторін ОСОБА_6 зазначає, що батьки розлучилися у 2002 році, після цього батько у спірній квартирі не мешкає, забрав речі. Належну йому частку квартири він подарував йому сину ОСОБА_6 . З 2014 року по 2019 рік ОСОБА_7 взагалі не перебував на території України, а мешкав в російській федерації (т. І а.с.245).

21 липня 2021 року представник ОСОБА_7 надіслала на адресу ОСОБА_1 повідомлення, якому просила надати можливість ОСОБА_7 доступу до квартири АДРЕСА_2 з метою вселення та передати йому ключі від вхідних дверей (т. ІІ а.с.3-5).

Відповідно до довідки Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області від 13 липня 2021 року, 13 липня 2021 року о 19 год. 37 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, за адресою: АДРЕСА_1 колишня дружина ОСОБА_1 не впускає до квартири, з якою продовжують спільно проживати. Прибувши на місце виклику, заявник повідомив, що прописаний за вказаною адресою, з дружиною розлучений. В квартирі змінені замки. Квартира належить дружині. Двері ніхто не відчинив. Заявнику роз`яснено порядок вирішення цивільно-правових відносин в судовому порядку (т. ІІ 68, 69).

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що з 1988 року мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . Сусіда ОСОБА_7 бачив разів два: вперше побачив, коли викликали поліцію, а вдруге - прийшов з адвокатом. Як сусіда він його не бачив. Графік його роботи з 7-30 год. до 16 год. 30 хв. Після роботи йде додому, гуляє з дружиною біля річки десь після 18-00 год. Останні 4 роки ОСОБА_1 бачив один чи два рази на місяць, могли побачитися в магазині чи біля будинку. Якщо світло горить в квартирі значить вона проживає. У спірній квартирі проживає бабуся, з нею не знайомий, зі слів сусідів це матір ОСОБА_1 , тітка ОСОБА_15 . У період з 2002 року по 2010 рік він не бачив ОСОБА_7 . Вказав, що у квартирі сусідів ніколи не був.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що має з ОСОБА_1 , дружні відносини, років 10 назад разом працювали. Потім ОСОБА_7 поїхав на заробітки у 1990 році, через пів року приїхав і знову поїхав. Потім він сказав, що розлучається і знайшов іншу жінку. В якому році не пам`ятає. Дитині було 12 років. Владу тоді було 12 років, і ОСОБА_1 просила залишитися, він не давав гроші за квартиру. Свідок допомагала робити ремонт після розлучення. Коли ОСОБА_1 купила квартиру по пр-ту М.Лушпи, рік не пам`ятає, ОСОБА_16 там одружився, потім він упав, пошкодив руку, і вона його возила по лікарнях, десь років 15 тому. Останні років 10 вона ОСОБА_17 не бачить у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що перебуває з відповідачем у дружніх стосунках, знайомі з 90-х років., відповідач тоді жив у малосімейці. Вони познайомилися на будівництві, потім працювали у відрядженнях, спілкувалися, проживали у гуртожитках. Декілька разів був у нього у квартирі по АДРЕСА_5 , допомагав ремонтувати пральну машину навесні 2019 року. Там була бабуся чия вона була родичка йому не відомо. В квартирі слухали музику, у ОСОБА_16 були старі диски. Разів три-чотири був у квартирі: весною, осінню 2019 року. ОСОБА_1 не бачив, її речей в квартирі не бачив. Бабусині капці стояли, речі чоловічі були. Коли ремонтували пральну машину, то користувались інструментами відповідача, то вони стояли у його кімнаті. В квартирі три кімнати в одній із кімнат були речі ОСОБА_16 .

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Частиною першою ст. 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України якщо особа без поважних причин не проживає в житловому приміщенні понад 6 місяців, ця особа за рішенням суду визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідач-позивач ОСОБА_7 вселився у спірну квартиру на законних підставах, тривалий час проживав та був зареєстрований в цьому житлі.

В судовому засіданні позивачка-відповідачка ОСОБА_1 зазначала, що відповідач-позивач зі спірної квартири виїхав у 2001 році, забрав речі і подав на розлучення. З цього часу він періодично з`являвся в квартирі і міг проживати приблизно тиждень. До 2014 року він в квартирі не проживав, а лише іноді приходив. У 2014 році він виїхав до РФ та повернувся у 2019 році. Поки ОСОБА_7 її не турбував, вона не порушувала питання про визнання його втратившим користування житловим приміщенням, а у 2019 році це питання постало, оскільки він залишився без житла і почав проявляти наміри проживання. Він просився проживати в квартирі, на що вона сказала, що той не буде в ній проживати, оскільки є чужою людиною. Зазначала, що ОСОБА_7 мав ключі від квартири, заміна замків відбулася у 2014 чи 2015 році та ключі від них вона відповідачу-позивачу не надавала, оскільки той перебував у РФ.

Оцінка виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції потребує встановлення відповідних обставин, які судом не були установлені, вказує на відсутність відомостей про втрату відповідачем-позивачем правового інтересу до спірного житла та відсутність правових підстав для позбавлення його права на житло.

Так, з огляду на показання свідка ОСОБА_19 вбачається, що за місцем проживання відповідачки залишилися речі, доступ до спірного житлового приміщення відповідачка не мала. Обставини зміни замка в дверях позивач не заперечував в судовому засіданні. Відомості про наявність іншого житла у відповідачку суду не надано.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для визнання відповідача, яка в установленому законом порядку зареєструвала у спірному житлі своє місце проживання, такою, що втратила право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 зазначали про те, що вони не бачили відповідача-позивача проживаючим в спірній квартирі певний час, проте ці свідки не могли надати показань щодо обставин налаштованого побуту відповідачем-позивачем у квартирі, зокрема щодо наявності належних йому речей.

З цих же підстав суд не може прийняти до уваги акт про встановлення факту не проживання ОСОБА_7 за місцем реєстрації від 12 квітня 2019 року, з урахуванням того, що особи які його підписали не були допитані в суді як свідки, таких клопотань сторонами не заявлялось, а тому суд позбавлений можливості здійснити перевірку на предмет достовірності викладеної в акті інформації.

Показання свідка ОСОБА_18 вказують на те, що він перебував у спірній квартирі за запрошенням ОСОБА_7 навесні та восени 2019 року, здійснював допомогу по ремонту пральної машини, а також допомагав перевозити речі восени 2020 року, коли відповідач-позивач повідомив, що його виселили з квартири.

Такі показання свідка не спростовані позивачкою-відповідачкою, а також підтверджують її ж пояснення про те, що нею порушено питання про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування квартирою саме в зв`язку з тим, що він у 2019 році почав пред`являти претензії на таке проживання.

Також суд враховує як обставину, яка підтверджує те, що інтерес відповідача за первісним позовом до спірної квартири не втрачений, факт оплати ним комунальних послуг.

Отже встановлені обставини вказують на те, що на момент звернення до суду з первісним позовом у квітні 2019 року відповідач-позивач проживав у спірному житлі, що вказує на те, що він не втратив інтересу до місця свого проживання, а між сторонами був наявний конфлікт з приводу такого проживання у спірній квартирі.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для визнання відповідача ОСОБА_7 , який в установленому законом порядку зареєстрував у спірному житлі своє місце проживання, таким, що втратив право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачкою ОСОБА_1 не доведені.

Суд вважає доведеними обставини перешкод позивачу за зустрічним позовом у вселенні до спірної квартири, що підтверджується фактом звернення ОСОБА_7 до правоохоронних органів, та запереченням відповідачки за зустрічним позовом з приводу цих позовних вимог, а тому вимоги зустрічний позову є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 та задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та передачі ключів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням зустрічного позову необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 судові витрати у виді судового збору в загальному розмірі 1362 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Управління «ЦНАП у місті Суми Сумської міської ради» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , Управління «Центр надання адміністративних послуг» Сумської міської ради задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення в цю квартиру та передачі ключів від неї.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 1362 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка-відповідачка: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач-позивач: ОСОБА_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_6 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Третя особа: Управління «ЦНАП у місті Суми Сумської міської ради», м. Суми, вул. Британська, буд. 21.

Повне судове рішення виготовлене 01 липня 2023 року.

Суддя А.П.Сидоренко