Справа № 182/5757/21
Провадження № 2/0182/1337/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.07.2023 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач з 08 травня 2013 року, відповідно до наказу № 245/ОС від 08 травня 2013 року, працював на посаді помічника машиніста електровоза в оборотному локомотивному депо Нікополь та 22 січня 2021 року звільнений з посади помічника електровоза структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України. В період з 2017 року та 2018 року позивачу надавалась щорічна відпустка та з цього приводу позивач звертався до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення, яка кожного разу була проігнорована. 10 серпня 2021 року відповідач на звернення до позивача надав розрахункові листи з 2013 року по 2020 рік. При цьому, 13 серпня 2021 року він звернувся до відповідача з заявою про виплату належних сум за період з 2013 року по 2020 рік. Однак, будь-які виплати відповідачем здійснено не було, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Крім цього, представник позивача як на підставу позову посилається на те, що відповідач проігнорував п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який є чинним по цей час, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Як вбачається з п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який є чинним по цей час, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситись тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є не дійсними. Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. За таких обставин, вважає, що відповідач безпідставно відмовив відшкодувати недоплачену суму матеріальної допомоги позивачу. Так, за 2017 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 200 грн. 00 коп., хоча відповідачем було сплачено суму в розмірі 2 202 грн. 50 коп., а залишок становить 1 023 грн. 18 коп. За 2018 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 723 грн. 00 коп., хоча відповідач нарахував лише 2 202 грн. 50 коп., а залишок становить 1 520 грн. 50 коп. За 2019 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 723 грн. 00 коп., хоча відповідач нарахував лише 2 401 грн. 25 коп., а залишок становить 1 321 грн. 75 коп. Тобто, з урахуванням зазначеного, недоплачена сума за період з 2017 по 2019 роки становить 3 865 грн. 43 коп., яку представник позивача й просить стягнути з відповідача на користь позивача. Крім цього, представник позивача заявляє вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію позивачу втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою суми в розмірі 78 091 грн. 56 коп., з яких: 5 3076 грн. 62 коп. неотримана частка належної заробітної плати за робочі дні вимушеного прогулу за період з 2013-2020 роки, 20 060 грн. 64 коп. інфляційні збитки та 4 954 грн. 30 коп. 3 % річних, в порядку, визначеному законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 вересня 2021 року головуючою - суддею було обрано ОСОБА_3 (а.с.144). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів (а.с.181-182). Згідно рішення Вищої Ради правосуддя № 860/0/15-23 від 21 лютого 2023 року, суддю Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_3 було звільнено з посади (а.с.67 Том 2). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 березня 2023 року головуючою - суддею було обрано Кобеляцьку - Шаховал І.О. (а.с.68 Том 2). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2023 року суддею дану справу було прийнято до розгляду (а.с.35).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.67 Том 2), своїм правом, визначеним цивільно-процесуальним законодавством, скористався та 30 листопада 2021 року подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого посилається на наступні обставини. Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є вирішення питання про порушення законних прав та інтересів позивача через недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі, не менше мінімальної заробітної плати, як це було раніше передбачено Колективним договором, тобто, цей спір виник з підстав виконання (невиконання) колективного договору, а тому, відповідно до п. «в» ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», цей спір є колективним трудовим спором, тому вказана справа взагалі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в ухвалі від 07.05.2009 року у справі № 6-22269св08; Великої Палати Верховного Суду в постанові від 01.10.2019 року по справі № 916/2721/18 та Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі № 479/58/19. Крім того, зазначено, що п.3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В подальшому, відповідно до п.п.3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року, встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. У відповідності до вищезазначеного, спільною вказівкою Голови правління «Укрзалізниця», члена Правління та Голови Профспілки залізничних транспортних будівельників України від 29 березня 2017 року № Ц/6-25/713-17 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці за № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року, замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Таким чином, у відповідності до положень ст.ст.203, 215 ЦК України, вказаний вище Колективний договір в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі, не менше мінімальної заробітної плати, є недійсним, оскільки прямо суперечить положенням п.п.3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Отже, відповідач вважає, що будь-яких порушень при нарахуванні позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення допущено не було, позаяк фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина. Тому, на підставі вищевикладеного, представник відповідача просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Що стосується стягнення втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою суми, в порядку визначеному законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то також представник відповідача заперечує та просить суд в задоволенні позову відмовити повністю (а.с.198-207, Том 1).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08 травня 2013 року, відповідно до наказу № 245/ОС від 08 травня 2013 року, ОСОБА_2 працював на посаді помічника машиніста електровоза в оборотному локомотивному депо Нікополь та 22 січня 2021 року був звільнений з посади помічника електровоза структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.42-52 Том 1). Пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.23). Згідно з п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року, замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с.53-59 Том 1). Як вбачається з матеріалів справи, позивачу в період з 2017 року по 2019 рік надавалась щорічна тарифна відпустка. Згідно наявних в матеріалах справи довідок, позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 200 грн. 00 коп., хоча відповідачем було сплачено суму в розмірі 2 202 грн. 50 коп., а залишок становить 1 023 грн. 18 коп. За 2018 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 723 грн. 00 коп., хоча відповідач нарахував лише 2 202 грн. 50 коп., а залишок становить 1 520 грн. 50 коп. За 2019 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 4 173 грн. 00 коп., хоча відповідач нарахував лише 2 401 грн. 25 коп., а залишок становить 1 321 грн. 75 коп. (104-134 Том 1). При цьому, представник позивача, звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, посилався на те, що відповідачем по справі були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п.3.1.5 Колективного договору.

Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 3.1.5. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, який є чинним станом на 2019 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року, замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Згідно з п.1.4. Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 травня 2017 року був встановлений на рівні 1 684, 00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 105, 00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200, 00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2018 року був встановлений на рівні 1 841,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 301,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2019 року був встановлений на рівні 2 007,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 508,75 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173 грн. 00 коп.

Таким чином, прийняття 31 березня 2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників, порівняно із законодавством, та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн. 00 коп., отже, вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п.3.1.5. Колективного договору.

Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п.3.1.5. Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31 березня 2017 року спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року, замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже, не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

При цьому, приймаючи до уваги, що, відповідно до положень п.3.1.5. Колективного договору, визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2017 рік, 2019 рік відповідно, тому суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Тому з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 3 865 грн. 43 коп. недоплачена матеріальна допомога, виходячи з наступного розрахунку:

-1 023 грн. 18 коп. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3 200 грн. 00 коп. 2 202 грн. 50 коп.)

-1 520 грн. 50 коп. недоплачена допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3 723 грн. 00 коп. 2 202 грн. 50 коп.);

-1 321 грн. 75 коп. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4 173 грн. 00 коп. 2 401 грн. 25 коп.).

Щодо стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, суд зазначає таке.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно із Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 № 159 (пункт 4) сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

01 січня 2016 року набули чинності зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», якими у частину 1 статті 4 внесено зміни згідно із Законом №911-VIII від 24.12.2015 та її редакція викладена таким чином: Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Та з 01 січня 2023 року дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» зупинено на підставі Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік».

Згідно із даними веб-сайту Державної служби статистики України щодо показників індексів споживчих цін рівень інфляції перевищив поріг 103 відсотка лише у березні 2022 року - 104,5 відсотка, у квітні 2022 року 103,0 відсотка, червень 2022 року - 103,1 відсотка.

Враховуючи викладене вище, суд не погоджується з розрахунком, наданим представником позивача, у зв`язку з чим наводить власний розрахунок розміру компенсації позивачу втрати частини заробітної плати: 1 023 грн. 18 коп. х 104,5 % / 100 % - 1 023 грн. 18 коп. = 46 грн. 05 коп.; 1 520 грн. 50 коп. х 104,5 % / 100 % - 1 520 грн. 50 коп. = 68 грн. 42 коп.; 1 321 грн. 75 коп. х 104,5 % / 100 % - 1 520 грн. 50 коп. = 59 грн. 47 коп.

Здійснивши калькуляцію вказаних сум, суд приходить до висновку, що розмір компенсації позивачу втрати частини заробітної плати становить 173 грн. 94 коп., тим самим, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача та його представника.

Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 78 091 грн. 56 коп. як суми, яка є неотриманою часткою належної заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Подібні за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

У даному випадку судом встановлено, що розмір невиплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2019 рік становить 3 865 грн. 43 коп., тому, при визначенні розміру належної частки заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу, суд враховує співмірність заявлених до стягнення сум, характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, у зв`язку з чим приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних виплат у сумі 3 865 грн. 43 коп. та зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

В іншій частині задоволення позову суд вважає за необхідне відмовити, у зв`язку з недоведеністю.

Що стосується посилань представника відповідача у відзиві на позовну заяву, як на підставу відмови в задоволенні позову, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Твердження представника відповідача щодо того, що недоотримана частина матеріальної допомоги не є заробітної платою, суд розцінює критично, оскільки, згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу, відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц та від 10.02.2021 року у справі № 143/179/19.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на обставини щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення належних виплат, передбачених статтею 233 КЗпП України, в якій зазначено про строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право, згідно з умовами трудового договору і, відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16)

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон № 108) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.2 цього Закону, в структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці», допомога на оздоровлення є додатковою заробітною платою і позовна давність до вимог про її стягнення не застосовується.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо), «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має, принаймні, «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Крім цього, посилання представника відповідача у відзиві на позовну заяву на правові висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 року у справі № 200/9195/19-а, а також правові висновки Верховного Суду у справах № 820/3145/17, № 520/94/19 та № П/811/1009/17, судом не приймаються, так як ці рішення не стосуються норм права при виконанні умов Колективних договорів, а стосуються суддівської винагороди, тобто, інших правовідносин, тоді як, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

Доводи відповідача про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, а відтак цей спір є колективним, суддя вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, всі посилання представника відповідача на обставини як на підставу відмови в задоволенні позову, є незаконними та не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», при подачі судового збору сплатив судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп., то, у відповідності до вимог чинного законодавства, дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, ч.6 ст.82, ст.ст.89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 280-284, 287, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), суму в загальному розмірі 7 904 грн. (сім тисяч дев`ятсот чотири грн.) 80 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), судовий збір в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім грн.) 00 коп., сплачений останнім при подачі позову до суду.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал