КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/121/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 27 вересня 2021 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 5 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН», ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН» (далі - ТОВ «ІА «УНН»), ОСОБА_2 , в якому просиввизнати такими, що не відповідають дійсності, принижують його честь, гідність та ділову репутацію відомості, поширені:

в статті під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3», розміщеної ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:43 год. на сайті unn.com.ua, а саме:

« - Але кожна наступна влада каже одне й те ж: "Треба долати корупцію, побороти контрабанду, наповнити бюджет". Кому з президентів за ці роки вдалося зробити митницю менш корумпованою?

- При ОСОБА_3 корупції на митниці було найменше - це факт.

При ОСОБА_4 вона розквітла, а при ОСОБА_5 визріла та дала плоди. Найбільший утиск бізнесу на митниці був саме при ньому.

Дійшло до абсурду, бо без корупційного чинника працювати не могли навіть наближені до ОСОБА_5 компанії. Гроші в бюджет їх не цікавили. Все в кишеню.

Про ці часи можна написати книгу, але масштаб корупції та кількість схем були такі, що змусили ОСОБА_5 взагалі відкрити тіньову структуру з її контролю. Відомий офіс контрабанди, яким керував його партнер ОСОБА_1 . Чули про такий?

- Читали, але думали, що це був передвиборчий міф. Занадто неймовірно.

- Який же це міф, коли це цілком реальна структура, яку контролював ОСОБА_1 та департамент "К" СБУ ОСОБА_6, який виконував роль Цербера і якого спускали на незгодних працювати за їхніми схемами.

- І Ви теж працювали на цей офіс та платили хабарі?

- Наша група не погодилася працювати з офісом ОСОБА_1, і не тому, що ми дуже ''правильні" чи принципові.

Це рішення далося нелегко, адже на той час в компанії працювали 200 працівників. Ми мали 4 офіси - у Німеччині, Італії, Китаї та Туреччині. 7 000 клієнтів, яких ми збирали 10 років.

Але представники ОСОБА_1 , які, до речі, непогано себе почувають і при теперішній владі, нам поставивши умову: або ми їх беремо повноцінними партнерами в бізнес, знайомимо з клієнтами, представляємо колективу як членів команди - тоді зможемо працювати далі, або більше займатися бізнесом не будемо.

- Це ж типове рейдерство...

- Звісно. Тоді наша команда вирішила, що з такими людьми, якщо можна їх вважати за людей, працювати неможливо, і ми закрили компанію та звільнили 90 % працівників. Вийшли з гри.

За рік почали з "чистого листа", але старалися займатися суто логістикою і на милю не підходити до митниці.

Наша оновлена команда складалася з 20 працівників. Та це не дуже нам допомогло.

На нас дуже тиснули.

Команда ОСОБА_1 більше не хотіла нас "віджати", а просто "кошмарила".

Вантажі, які ми возили, усі на 100 % доглядали, під час догляду псували, затримували їх на тижні, постійно вимагали підтвердження вартості. І все - у рамках закону, чинний Митний кодекс - чудовий інструмент для цього. Трактуй, як хочеш.»;

в статті під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розміщеної ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:20 год. на сайті unn.com.ua, а саме:

« Найбільший утиск бізнесу на митниці був за часів президента України ОСОБА_5 . Про це у коментарі УНН розповів бізнесмен ОСОБА_2 .

"При ОСОБА_3 корупції на митниці було найменше - це факт. При ОСОБА_4 вона розквітла, а при ОСОБА_5 визріла та дала плоди. Найбільший утиск бізнесу на митниці був саме при ньому", - заявив він.

При ОСОБА_5 корупція на митниці розквітла до абсурдних масштабів. Без корупційного чинника працювати не могли навіть наближені до екс-президента компанії, розповів ОСОБА_2 .

"Про ці часи можна написати книгу, але масштаби корупції та кількість схем були такі, що змусили ОСОБА_5 взагалі відкрити тіньову структуру по її контролю. До прикладу - відомий офіс контрабанди, яким керував його партнер ОСОБА_1 спільно із департаментом „К" СБУ ОСОБА_6. Останній виконував роль Цербера, якого спускали на незгодних працювати за їх схемами", - згадує ОСОБА_2 .

Він каже, що теж був у списку "запрошених" співпрацювати із офісом контрабанди ОСОБА_1. Однак він та його компанія відмовилися, і не через "правильність" чи принциповість.

"Це рішення далося нелегко, адже на той час в компанії працювали 200 працівників. Ми мали 4 офіси у Німеччині, Італії, Китаї та Туреччині. 7 000 клієнтів, яких ми збирали 10 років. Але представники ОСОБА_1 , які, до речі, не погано себе почувають і при теперішній владі, нам поставши умову: або ми їх беремо повноцінними партнерами в бізнес, знайомимо з клієнтами, представляємо колективу як членів команди - тоді зможемо працювати далі, або більше займатися бізнесом не будемо. Тоді наша команда вирішила, що з такими людьми, якщо можна їх вважати за людей, працювати неможливо і ми закрили компанію та звільнили 90 % працівників. Вийшли з гри. За рік почали з "чистого листа", але старалися займатися суто логістикою і на милю не підходити до митниці", - розповів ОСОБА_2 .

На той час команда бізнесмена складалася всього з 20 працівників. Однак, тиску уникнути не вдалося.

" Команда ОСОБА_1 більше не хотіла нас "віджати", а просто "кошмарила". Вантажі, які ми возили усі на 100 % доглядали, під час догляду псували, затримували їх на тижні, постійно вимагали підтвердження вартості. І все в рамках закону, діючий митний кодекс - чудовий інструмент для цього. Трактуй як хочеш", - розповів ОСОБА_2 .

За часів ОСОБА_5 була не контрабанда, а глобальна оптимізація сплати податків, підсумував ОСОБА_2 .

"Грабування країни через несплату податків - головний злочин його команди. І робилося це відверто примусово. Бізнес буквально змушували порушувати закон і платити в бюджет не 10 тисяч з фури, а платити три, при цьому ще три давати хабарями команді ОСОБА_1 на митниці", - резюмував він.».

Зобов`язати ТОВ «ІА «УНН»спростувати недостовірну інформацію, поширену в статті під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3 », розміщеній ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:43 год. на сайті unn.com.ua стосовно ОСОБА_1 шляхом опублікування резолютивної частини рішення по суті даного спору в розділі «НОВИНИ» підрозділі «ЕКОНОМІКА» сайту unn.com.ua, а також в статті під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розміщеній ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:20 год. на сайті unn.com.ua стосовно ОСОБА_1 шляхом опублікування резолютивної частини рішення по суті даного спору в розділі «НОВИНИ» підрозділі «ПОЛІТИКА» сайту unn.com.ua.

Зобов`язати ТОВ «ІА «УНН»видалити з мережі інтернет статтю під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3 », розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:43 год. на сайті unn.com.ua , а також, статтю під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:20 год. на сайті unn.com.ua, а також за наявності таких, - і з інших інтернет-ресурсів.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що у період з 25 травня по 30 листопада 2014 року він був депутатом Київської міської ради, у 2014-2019 роки Народним депутатом України VIII скликання, членом партії «Блок ОСОБА_5» та членом відповідної фракції у Верховній Раді України, членом Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя. Беручи до уваги відкритість та публічність його фігури, честь та гідність, а також особиста ділова репутація відграють для нього надважливу роль, однак викладена відповідачем у вказаних статтях інформація є недостовірною, такою, що грубо порушує його особисті немайнові права та спрямована на дискредитацію і приниження його особи, як чесного і законослухняного громадянина.

Позивач стверджував, що фактично стаття під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3», розміщена ТОВ «ІА «УНН» ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:43 год. на сайті unn.com.ua, створює у читача враження про вчинення ним ряду протиправних дій, спрямованих на поширення корупції на митниці та пов`язаних із участю у злочинній організації, яка займається контрабандою товарів в Україну. Стаття під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_2 », розміщена відповідачем на тому ж сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:20 год., є скопійованим витягом із попередньої статті та оформлена в контексті окремих осіб, зокрема позивача. Опублікована на сайті інформація, в тому числі в частині, яка стосується позивача, є цитуванням прямої мови та висловлювань ОСОБА_2 , наданих ним під час інтерв`ю для інформаційного агентства «УНН», про що безпосередньо зазначається у самій статті. У подальшому, згадана у статті інформація щодо ОСОБА_1 була поширена на ряді інших вебсайтах з посиланням на інформаційне агентство «УНН», як на першоджерело такої інформації, що підтверджує факт поширення інформації серед великого кола осіб.

Вказував, що поширена інформація стосується саме його особи, адже в тексті статей вживаються відомості про його прізвище та ім`я: « Відомий офіс контрабанди, яким керував його партнер ОСОБА_1 . Чули про такий?», «це цілком реальна структура, яку контролював ОСОБА_1 та департамент "К" СБУ…», « Наша команда не погодилась працювати з офісом ОСОБА_1 ». При цьому, викладена у статтях інформація є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, оскільки: йому нічого не відомо про факт існування описаних відповідачем «тіньових структур по контролю за корупцією», «офісу контрабанди»; він жодним чином не є та не був пов`язаний із так званим «департаментом К» Служби безпеки України; він жодним чином не причетний до спроб так званого «офісу контрабанди» залучити до співпраці представників бізнесу; ні він, ні жодна інша особа за його дорученнями чи вказівками не ставила відповідачу вимог взяття так званих представників ОСОБА_1 у свій бізнес як умову відсутності перешкод для його ведення; він не здійснював жодних дій, спрямованих на залякування, тиск, створення перешкод у здійсненні підприємницької діяльності ОСОБА_2 , жодних вказівок щодо псування майна, створення перешкод при ввезенні товарів на митницях, зловживання митниками своїм службовим становищем він не давав; він не вимагав порушувати закон, змушуючи осіб ухилятись від сплати до бюджету повної суми митних платежів, ніколи не мав та не має жодних «команд на митницях», факти отримання останніми хабарів йому не відомі.

Щодо характеру поширеної інформації, то позивач вважав, що вона викладена у формі тверджень, а не оціночних суджень автора. За змістом та стилем викладена інформація спрямована на переконання читача, зокрема, у його причетності до вчинення кримінальних правопорушень, участі у злочинних угрупованнях, до здійснення незаконної діяльності, що створює про нього негативне враження в особистому та професійному ключі. Хоча, як акцентує увагу позивач, відповідачі не зверталися до правоохоронних органів із заявами про вчинення ним кримінальних правопорушень, що повністю виключає факт найменшої можливої перевірки достовірності оприлюднених відомостей.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києвавід 27 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при аналізі інформації, яку позивач просить визнати недостовірною та зобов`язати відповідача спростувати, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів та ураховуючи вимоги актів законодавства, слід дійти висновку, що дана інформація є нічим іншим як оціночними судженнями, які містять виключно суб`єктивну думку ОСОБА_2 під час інтерв`ю інформаційному агентству «УНН» щодо роботи митниці та певних осіб, які на його думку були дотичні до її роботи в певний час, і ця думка викладена не в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що могло би принизити честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , а тому підстави як для визнання її недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, так і зобов`язання її спростувати відсутні. При цьому питання роботи митниці та боротьби з контрабандою є значимими для суспільства і є предметом суспільного обговорення, у тому числі в мережі інтернет, а позивач є публічною особою, тому в контексті статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод має бути готовим, що межа критики його особи та дій є значно ширшою, ніж у пересічноїособи. З огляду на суб`єктний склад сторін та загальний зміст публікацій, розміщених ТОВ «ІА «УНН» з відомостями, які є частиною інтерв`ю іншого відповідача, а зазначена в них інформація входить до предмету суспільного інтересу, однак стилістика публікації в цій частині та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, відтак поширена інформація крім того, що являється оціночним судженням, також відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києвавід 5 листопада 2021 року заяву ТОВ «ІА «УНН»про розподіл судових витрат та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІА «УНН» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що за домовленостями відповідача та адвоката Захарчука І.А., які визначені у договорі про надання правової допомоги від 1 липня 2019 року, додатковій угоді № 6 від 18 березня 2021 року та акті приймання-передачі наданих послуг № 6 від 27 вересня 2021 року до вказаного вище договору, послуги по наданню правової допомоги адвокатом під час розгляду справи № 761/38074/20 оцінюються у розмірі 30 000,00 грн та винагородою (гонораром) адвоката за надані ним і прийняті клієнтом юридичні послуги в рамках наданої правничої допомоги щодо представництва інтересів та захисту прав клієнта під час розгляду даної справи в Шевченківському районному суді м. Києва, тому суд дійшов висновку, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у вказаному розмірі, що відповідає критеріям розумності, обґрунтованості та неминучості.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить їх скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішеннях суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з новим розподілом судових витрат між сторонами.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідно до висловлювань, які зроблені ОСОБА_2 під час інтерв`ю інформаційному агентству «УНН», зміст якого було відтворено у статтях «ІНФОРМАЦІЯ_3» (оприлюднено ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:43 год. на сайті unn.com.ua), «При ОСОБА_5 корупція на митниці визріла і дала плоди - ОСОБА_2 » (оприлюднено ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:20 год на сайті unn.com.ua), відповідач доволі детально описує так звану «схему діяльності» щодо контролю та координації незаконною діяльністю у сфері контрабанди, до якої, на думку ОСОБА_2 , начебто причетний позивач. При цьому, вжиті відповідачем мовні засоби не дають можливості характеризувати його висловлювання як оціночні судження, оскільки за своїм характером вони спрямовані не на висловлення власної точки зору щодо певних достовірно існуючих обставин, а спрямовані на переконання незалежного читача в існуванні конкретних обставин та причетності до них ОСОБА_1 . Звертається увага суду на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 758/4142/20, щодо критеріїв розмежування оціночних суджень та фактичних тверджень, зокрема, однією із ознак оціночних суджень є надання особою оцінки вже наявним та/або описаних в інших інформаційних джерелах обставинах. Втім, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що поширена відповідачами інформація взята з джерел, які існували до інтерв`ю. Отже, наявні всі підстави вважати, що ОСОБА_2 є першоджерелом спірної інформації, а сама інформація - фактичними твердженнями, які є негативними та недостовірними, оскільки зворотного не було доведено особами, які поширили таку інформацію про позивача. Судом належним чином не проаналізовано межу допустимої критики відносно позивача як публічної особи, а також не враховано, що поширена відповідачами інформація не узгоджується з критеріями відповідності вимогам статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з огляду на те, що в інтерв`ю, опублікованому на сайті видання «UNN», ОСОБА_2 неодноразово вказав ім`я ОСОБА_1 в контексті діянь, які очевидно становлять ознаки кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, контрабандою та тиском на бізнес. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в контексті інформації, яка є предметом спростування у даній справі, дотримано баланс інтересів. На підтвердження своїх доводів позивач звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18, в якій предметом судового розгляду були подібні висловлювання та в якій суд касаційної інстанції з урахуванням того, що позивач є публічною особою, дійшов до висновків про неспівмірність права відповідачів на свободу вираження поглядів з правом позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації, а також про те, що оспорювана інформація є фактичними твердженнями з огляду на створення в читача враження, що описані відповідачами обставини реально існують.

Позивач також не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування відповідачу за його рахунок витрат на професійну правничу допомогу та звертає увагу, що всупереч положенням пункту 2.4 договору про надання правової допомоги, умови та порядок розрахунку оплати послуг адвоката не врегульовані в наданій представником відповідача додатковій угоді. Натомість, додаткова угода містить лише суму витрат, без будь-яких додаткових обґрунтувань, проте в ній немає положень щодо порядку та умов обчислення оплати послуг адвоката, хоча згідно з умовами основного договору мають їх містити, а тому заявлена сума витрат не може вважатися належно визначеною. При цьому зазначена справа № 761/38074/20 має немайновий характер, не містить значного обсягу матеріалів та, зокрема, значного обсягу поданих представником ТОВ «ІА «УНН»процесуальних документів, а в ході розгляду справи було проведено невелику кількість судових засідань, що мало враховуватись судом при стягненні судових витрат. Зазначає, що ані відповідач у заяві про розподіл судових витрат, ані суд першої інстанції в додатковому рішенні жодним чином не обґрунтували пропорційність заявленої суми витрат на правову допомогу відповідно до критеріїв, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Водночас, мотиви додаткового рішення зводяться виключно до суми витрат на професійну правничу допомогу, зазначеної в додатковій угоді до договору про надання правової допомоги, що не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «ІА «УНН»- адвокат Захарчук І.А. просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з позивач на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі. Також порушує питання про покладення на позивача судових витрат шляхом, а саме стягнення з нього на користь відповідача витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 30 000,00 грн.

Відзив іншого відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість основного і додаткового рішень суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив та не заперечувалося сторонами, що на вебсайті «UNN» (www.unn.com.ua) ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:43 год. ТОВ «ІА «УНН» було опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», яка містить текст інтерв`ю з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4) , а ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09:20 год. - статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка є частиною згаданої вище статті, оприлюдненої ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5).

Представник ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заперечував, що його довіритель дійсно надавав інтерв`ю інформаційному агентству «УНН», під час якого висловив своє бачення щодо питань журналіста.

ОСОБА_1 у позовній заяві просив визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують його честь, гідність та ділову репутацію відомості, які фактично становлять частину тексту із вказаної статті, в тому числі як пряму мову відповідача ОСОБА_2 , так і запитання журналіста, вказуючи на їх виклад у формі тверджень, які порушують його особисті немайнові права та спрямовані на дискредитацію його публічної особи. На переконання позивача, викладена інформація створює уявлення у громадськості в його причетності до вчинення кримінальних правопорушень, участі у злочинних угрупованнях, до здійснення незаконної діяльності, пов`язаної із контрабандою, і за своїм змістом та стилем не являється оціночним судженням.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.

У пунктах 19, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя (далі - Резолюція)

Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, безперечно, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи, ким є позивач, є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначає, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, пункт 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

У частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Разом з тим, спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

З урахуванням наведеного, можна дійти висновку, що відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За практикою Європейського суду з прав людини межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підстав: закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

З наведеного слідує, що будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Крім того, суд розрізнив факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Між тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (Karpyuk and Others v. Ukraine, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 6 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Gazeta Ukraina-Tsentr v. Ukraine, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Відповідно, коли висловлювання стосуються питання суспільного інтересу, свободі вираження думок зазвичай надаватиметься високий рівень захисту, а органи влади, таким чином, матимуть вузькі межі дискреційних повноважень. Більше того, межі допустимої критики щодо політика ширші, ніж межі критики щодо приватної особи. На відміну від останньої, політик неминуче та свідомо відкриває себе для пильного вивчення своїх слів та дій з боку журналістів та широкого загалу, а тому повинен проявляти більшу толерантність. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть якщо вони виступають не як приватні особи, проте у таких випадках вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань (InstytutEkonomichnykh Reform, TOV v. Ukraine, № 61561/08, § 44, ЄСПЛ, 2 червня 2016 року).

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 753/21759/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 5 червня 2019 року у справі № 758/6022/14-ц та інших).

Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика. (Рішення у справі «Ліндон, Очаковський Лоуренс і Джулай проти Франції» (Lindon, Otchakovsky Laurens and July v. France) [ВП], заяви №№ 21279/02 136448/02, п. 67, ECHR 2007, і «Педерсен Баадсгаард проти Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark) [ВП], заява № 49017/99, п.78, ECHR 2004X1).

Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. The United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series А no. 216).

У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин.

Українське законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення від 23 вересня 1994 року у справі «Йерзільд проти Данії» (Jersild v. Denmark), п. 35, Series А, № 298 та рішення у справі «Тома проти Люксембургу» (Thoma v. Luxembourg), заява № 38432/97, п. 62, ECHR 2001-III).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки зазначені в опублікованих ТОВ «ІА «УНН» статтях висловлювання, думки і переконання є вираженням суб`єктивної думки і поглядів ОСОБА_2 в інтерв`ю журналісту інформаційного агентства. Поширена відповідачем інформація не носить негативного характеру, є оціночними судженнями респондента, які не підлягають спростуванню, та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів у питаннях корупції та контрабанди на митниці, а позивач є українським політиком, в тому числі й Народним депутатом України VIII скликання,тобто відіграє певну роль у суспільному житті країни, а відтак є публічною фігурою, відкритою для суворої критики і пильного нагляду громадськості, а також повинен мати вищий «поріг вразливості», бути відкритим і готовим до критики та дискусії з питань, що становлять певний інтерес для громадськості, в тому числі питаннях корупції та контрабанди, відтак у даному випадку відсутній склад цивільно-правового порушення, яке могло б бути підставою для захисту особистих немайнових прав ОСОБА_1 .

Дослідивши зміст статті «ІНФОРМАЦІЯ_3», опублікованої ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачем, суд правильно вказав, що з урахуванням змісту запитань журналіста, ОСОБА_2 було лише висловлено його суб`єктивне бачення щодо митниці та контрабанди у відповідь на інформацію, яку попередньо оприлюднив «очільник митниці ОСОБА_7 ».

З матеріалів справи вбачається, що безпосередньо в перших реченнях статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3 » вказано: «Ми вирішили не брати 101-ше інтерв`ю у ОСОБА_7 , а взяти перше інтерв`ю у когось з тих кого сам очільник митниці назвав «королями контрабанди». Ми пішли з кінця «списку ОСОБА_7 » і спробували зв`язатися з ОСОБА_2 . На диво, він не відмовив».

Висловлювання відповідача є відповідями на запитання журналіста, які не містили даних про позивача, а згадування у відповідях слів « ОСОБА_1 », « ОСОБА_1 », « ОСОБА_1 » не є ізольованими, а звучать у контексті розлогого інтерв`ю цього відповідача.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «ІА «УНН» на сайті unn.com.ua було оприлюднено статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка є частиною згаданої вище статті, оприлюдненої ІНФОРМАЦІЯ_1. Стаття викладена таким чином, що журналіст фактично цитує відповіді ОСОБА_2 на певні питання не змінюючи їх змісту. Тобто ця стаття є частиною одного й того ж інтерв`ю ОСОБА_2 , яке було оприлюднене днем раніше.

Таким чином, надані ОСОБА_2 відповіді на запитання журналіста під час інтерв`ю інформаційному агентству «УНН», зміст яких було відтворено ТОВ «ІА «УНН» у статтях «ІНФОРМАЦІЯ_3 » та « ІНФОРМАЦІЯ_2 », є власною думкою відповідача, його оціночним судженням щодо позицій, попередньо викладених у інтерв`ю «очільником митниці ОСОБА_7» з приводу роботи митниці та контрабанди.

Тому необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що викладена у статтях інформація є негативною та неправдивою, і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Вирішуючи спір, суд звернув увагу на те, що питання роботи митниці та боротьби з контрабандою є значимими для суспільства і є предметом суспільного обговорення, у тому числі в мережі інтернет. Зазначене свідчить, що поширення вищевказаних суджень відповідачем підлягає оцінці з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.

За таких обставин та з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що поширена відносно позивача вищевикладена інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів.

Натомість позивач, посилаючись на те, що поширена про нього інформація є недостовірною,не довів належними доказами, що ця інформація є твердженням про факти, а не оціночним судженням, тоді як висловлювання ОСОБА_2 під час інтерв`ю, як і запитання журналіста не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані.

Посилання позивача на частину третю статті 277 ЦК України, згідно з якою негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності), безпідставні, адже вказана частина норми статті 277 ЦК України була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 27 березня 2014 року № 1170-VII і не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України.

Колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Тобто, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Засоби масової інформації висвітлюючи події, що мають значний суспільний інтерес і стосуються прав і обов`язків широкого кола громадян, зокрема, щодо безпечності навколишнього природного середовища, життя і здоров`я людей, можуть не тільки висвітлювати обставини певної події, але й виражати допустиму критику осіб, які в силу закону, компетенції, обов`язків або повноважень можуть впливати на забезпечення дотримання прав громадян та усунути негативні наслідки тої чи іншої події.

Колегія суддів констатує, що особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення De Haes and Gijsels v. Belgium, стор. 236, параграф 47).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі в їх сукупності й надавши їм належну оцінку, обґрунтовано зазначив про те, що наведені в інтерв`ю відомості підкреслюють суб`єктивність думки ОСОБА_2 щодо наявності корупції на митниці, яка висловлена у формі оціночного судження. Цитати не містять жодних фактичних даних, а є лише суб`єктивним поглядом відповідача на інформацію про роботу митниці в різні часи, вони є оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості конкретного твердження про вчинення конкретної дії позивачем.

Доводи апеляційної скарги щодо поширення неправдивої інформації про вчинення позивачем кримінальних правопорушень, участь у злочинних угрупованнях, здійснення незаконної діяльності не заслуговують на увагу, оскільки зміст оприлюднених відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 статей взагалі не містять жодних обвинувачень у вчиненні позивачем кримінально-караних діянь, а останнім не доведено з яких саме речень тексту інтерв`ю ОСОБА_2 він дійшов до вказаних висновків і які саме частини тексту є твердженнями про протиправні дії позивача.

Судовим розглядом не встановлено, що зазначені у вказаних фразах оціночні критичні судження принижують честь і гідність позивача та мають негативний вплив на його ділову репутацію та/або дискредитують його, в той же час відповідно до вимог статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які мали місце у вказаному інтерв`ю.

Позивач не довів, що опублікована інформація була поширена виключно з метою його дискредитації, з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих думок відповідача з приводу загальної діяльності державного органу - Держмитслужби України. Також, оціночні судження не було висловлено відповідачем в брутальній, принизливій чи непристойній формі, тому відповідно до статті 277 ЦК України та статті 30 Закону України «Про інформацію» вони не підлягають спростуванню.

Більше того, як свідчать матеріали справи, позивач не був позбавлений можливості реалізувати право на відповідь, викласти власний погляд щодо опублікованої статті з метою обґрунтування власної позиції та доведення перед аудиторією помилковості висловлених відповідачем суджень, надавши їм свою оцінку.

З урахуванням вищенаведеного, районний суд дійшов законного і обґрунтованого висновку про недоведеність підстав для втручання у право відповідача на поширення власних суджень.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 758/4142/20 та від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18 не є релевантними спірним правовідносинам та встановленим фактичним обставинам даної справи.

За змістом ЦПК України, в тому числі частини четвертої статті 263 ЦПК України, Верховний Суд висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Враховуючи наведене, правові висновки Верховного Суду не носять універсального характеру для всіх без виключення справ, а за умови відмінності фактично установлених обставин у справі, яка переглядається апеляційним судом зі справами, в яких були ухваленні рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для їх врахування під час вирішення цього спору.

В даному конкретному випадку, аналізуючи інформацію, яку позивач просив визнати недостовірною (негативною) та зобов`язати відповідача ТОВ «ІА «УНН» спростувати, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на використані мовні засоби та вимоги зазначених вище актів законодавства, суд першої інстанції правомірно вважав, що дана інформація є нічим іншим як оціночними судженнями, які містять виключно суб`єктивну думку ОСОБА_2 щодо роботи митниці та певних осіб, які, на його думку, були дотичні до її роботи в певний час, і ця думка викладена не в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що могло би принизити честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , а тому підстави як для визнання її недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, так і зобов`язання її спростувати відсутні.

Надаючи аналіз поширеної відповідачем інформації, суд врахував розуміння відомостей фактичного характеру, відмежувавши їх від думок, критичних висловлювань, ідей, оціночних суджень, висловлених відповідачем у порядку реалізації конституційного права на свободи вираження думки і слова.

Встановивши, що відповідачем під час інтерв`ю були поширені оціночні судження з урахуванням стилістики поданої інформації у вигляді гіперболічних забарвлених висловлювань, без посилань на конкретні факти, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, врахувавши при цьому неможливість доведення правдивості оціночних суджень, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, в якій зазначено, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотримання балансу між необхідністю втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів на відносини, які склались в державі, та захистом особистих немайнових благ позивача, які охороняються цивільним законодавством. Поширена відносно позивача інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів та права на самореалізації кожної окремої особи.

Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін та загальний зміст публікацій, розміщених ТОВ «ІА «УНН» з відомостями, які є частиною інтерв`ю ОСОБА_2 , а зазначена в них інформація входить до предмету суспільного інтересу, однак стилістика публікації в цій частині та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, відтак поширена інформація крім того, що являється оціночним судженням, також відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів на певні процеси в державі.

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Маковій В.Г. подав клопотання про долучення доказів, в якому просив прийняти та долучити до матеріалів справи копію висновку експерта № 15682 за результатами проведення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи мовлення Національного наукового центру «Інститут» судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 2 листопада 2022 року.

Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

У постанові Верховного Суду від 8 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Зважаючи на те, що стороною позивача не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали їй подати при зверненні до суду першої інстанції чи у встановлений законом строк під час розгляду справи в порядку загального позовного провадження всі наявні у неї та відомі їй докази, що мають значення для справи, а також не повідомлено суду про неможливість подання відповідних доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин і не надано документального підтвердження здійснення всіх залежних від неї дій, спрямованих на отримання вказаних доказів, то наданий апеляційному суду письмовий доказ - висновок експерта, який був замовлений ОСОБА_1 тільки 6 липня 2022 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення та подання апеляційної скарги, не може бути покладений в основу судового рішення суду апеляційної інстанції та відхиляється під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Інші доводи апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 27 вересня 2021 року ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин, положень чинного законодавства та судової практики, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги позивача законність та обґрунтованість додаткового рішення рішенням Шевченківського районного суду м. Києвавід 5 листопада 2021 року, яким вирішено питання про відшкодування за рахунок позивача судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу адвоката, колегія суддів визнала його таким, що не відповідає нормам чинного законодавства та обставинам справи з огляду на таке.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої - третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 встановлено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складання позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У постановах Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського судувід 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками, наведеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2020 року у справі № 909/452/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 925/1067/19, від 19 серпня 2020 року у справі № 910/6029/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4387/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19.

За правилом частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом трьох днів після ухвалення рішення по суті спору, а саме 30 вересня 2021 року представником ТОВ «ІА «УНН» - адвокатом Захарчуком І.А. було подано заяву про розподіл судових витрат та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якій просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІА «УНН» суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн, понесених у зв`язку з розглядом справи у Шевченківському районному суді м. Києва.

До вказаної заяви представник відповідача на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надав засвідчені копії додаткової угоди № 6 від 18 березня 2021 року та акту приймання-передачі наданих послуг № 6 від 27 вересня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 1 липня 2019 року.

При цьому до відзиву на позовну заяву було долучено документи, які підтверджують повноваження представника, зокрема: копію договору про надання правової допомоги від 1 липня 2019 року, укладеного між адвокатом Захарчуком І.А. та ТОВ «ІА «УНН»; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4775 від 13 грудня 2011 року; копія довіреності від 19 січня 2021 року, а у самому відзиві наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести, який становить 30 000,00 грн.

Згідно із пунктом 2.4 договору про надання правової допомоги оплата послуг адвоката за цим договором та компенсація витрат адвоката, здійснених ним для надання правової допомоги за цим договором, проводиться у розмірах, в порядку та на умовах, визначених додатковою угодою до цього договору.

У пункті 1 додаткової угоди № 6 до вказаного вище договору сторони домовились, що послуги по наданню правової допомоги адвокатом під час розгляду справи № 761/38074/20 в суді першої інстанції оцінюються у 30 000,00 грн відповідно до пункту 2.4 договору по надання правової допомоги і винагородою (гонораром) адвоката.

27 вересня 2021 рокуадвокат Захарчук І.А. та ТОВ «ІА «УНН» підписали акт приймання-передачі наданих послуг № 6, згідно з яким підтвердили те, що адвокат надав, а клієнт прийняв юридичні послуги в рамках наданої правничої допомоги щодо представництва інтересів та захисту прав клієнта під час розгляду зазначеної справи в Шевченківському районному суді м. Києва, загальна вартість послуг (гонорар) адвоката за цим актом становить 30 000,00 грн відповідно до додаткової угоди № 6 від № 6 від 18 березня 2021 року.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Зважаючи на викладене, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази та досягнуті домовленості між відповідачем та його представником в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт понесення ТОВ «ІА «УНН»витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в місцевому суді, які підлягають стягненню з позивача на його користьз огляду на відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що всупереч положенням пункту 2.4 договору про надання правової допомоги, умови та порядок розрахунку оплати послуг адвоката не врегульовані в наданій представником відповідача додатковій угоді необґрунтовані, адже розмір винагороди адвоката за надання професійної правничої допомоги визначений в договорі про надання правової допомоги з додатками до нього у вигляді фіксованої суми 30 000,00 грн щодо представлення (захисту) прав та інтересів відповідача під час розгляду даної справи в суді першої інстанції і не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Не заслуговують на увагу також доводи позивача про те, що додаткова угода містить лише суму витрат без будь-яких додаткових обґрунтувань, проте в ній немає детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, оскільки норма частини третьої статті 137 ЦПК України запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20).

Разом з тим, колегія суддів враховує, що згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).

За результатом перегляду справи № 910/23210/17 Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року вказував, що враховуючи наявність заперечень позивача щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції оцінив витрати відповідача з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на ознайомлення з позовною заявою та підготовку відзиву на неї як кваліфікований фахівець, взяв до уваги факт участі представника відповідача у трьох судових засіданнях, сукупний час, витрачений на які становить лише одну годину, дійшов висновку про справедливий та співрозмірний розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Проаналізувавши вартість і обсяг наданих адвокатом Захарчуком І.А. відповідачу юридичних послуг та виконаних робіт у даній справі № 761/38074/20, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих представником ТОВ «ІА «УНН» процесуальних документів, а також час, який необхідний адвокату на їх підготовку та прийняття участі у розгляді справи, колегія суддів дійшла висновку, що стягнута судом сума витрат на правничу допомогу за розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 30 000,00 грн є необґрунтованою та не відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений був понести відповідач у цій справі про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та зобов`язання вчинити дії.

З матеріалів справи вбачається, що під час здійснення провадження у місцевому суді представник ТОВ «ІА «УНН» - адвокат Захарчук І.А. підготував і подав відзив на позовну заяву, прийняв участь у підготовчому судовому засіданні 25 травня 2021 року та в судовому засіданні 27 вересня 2021 року, в якому було ухвалено оскаржуване судове рішення по суті спору.

Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії спору, що є немайновим, фінансового стану і статусу обох сторін у спірних правовідносинах, обсягу фактично наданих відповідачу послуг з правової допомоги та заперечень сторони позивача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, на переконання колегії суддів, стягнення судових витрат, понесених відповідачем внаслідок процесуальних дій позивача, а саме у зв`язку пред`явленням позову про захист честі, гідності та ділової репутації та його розглядом в суді першої інстанції, у розмірі 30 000,00 грн є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах відповідача, а також часом, витраченим на їх виконання, а тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості розміру отриманих коштів, які відповідач змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції.

Враховуючи наявність підстав для зменшення розміру суми судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІА «УНН» підлягають стягненню 10 000,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушуватиме права учасника справи на отримання коштів, які він змушений затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача в частині оскарження додаткового рішення частково заслуговують на увагу, а висновок суду про задоволення заяви відповідача про розподіл судових витрат та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі не відповідає матеріалам справи, зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, а відтак ухвалене у справі додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 5 листопада 2021 року не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутої суми витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині додаткове рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі статті 375 ЦПК України.

Згідно із вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З наведених вище підстав колегія суддів також дійшла висновку, що документально підтвердженні судові витрати відповідача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у визначній сумі 10 00,00 грн, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень статей 133, 137, 141, 382 ЦПК України покладаються на позивача, оскільки його апеляційна скарга в частині оскарження основного судового рішення залишається без задоволення.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 5 листопада 2021 року змінити, зменшивши суму стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН» витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції до суми 10 000,00 грн (десять тисяч гривень).

В іншій частині додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 5 листопада 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН» 10 000,00 грн (десять тисяч гривень) в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко