Номер провадження 2/754/540/23
Справа №644/1081/22
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді: Сенюти В. О.,

за участю секретаря: Омельченко К. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікіджевського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу.

На обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначає, що 21.03.2020 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в борг 120000,00 доларів США (що еквівалентно 3384000,00 грн.), про що свідчить письмова розписка від 21.03.2020 року. Відповідачка зобов`язувалася повернути вказані кошти до 31.12.2021 року. 14.01.2022 року відповідачці особисто вручена претензія про погашення заборгованості. На претензію, з проханням повернути кошти, відповідачка жодним чином не відреагувала. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 3384000,00 грн., що еквівалентно 120000,00 доларів США, а також моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 12405,00 грн.

Ухвалою Орджонікіджевського районного суду м. Харкова від 15.02.2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Згідно розпорядження Голови Верховного Суду № 7/0/9-22 від 14.03.2022 року на підставі ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» змінено територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова за Київським районним судом м. Полтави.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14.11.2022 року прийнято до провадження цивільну справу, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 22.11.2022 року вказану цивільну справу передано до Деснянського районного суду м. Києва.

20.12.2022 року вказану цивільна справа надійшла до Деснянського районного суду м. Києва.

Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями вказана цивільна справа передана на розгляд судді Сенюті В.О.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва 26.12.2022 року позовна заява залишена без руху та надано строк для усунення недоліків.

На виконання вказаної ухвали суду, 30.12.2022 року позивачем надана нова редакція позовної заяви із додатками.

До суду подана позовна заява в новій редакції, відповідно до якої, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 120000,00 доларів США (що еквівалентно 4388232,00 грн.), а також моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 12405,00 грн. Оскільки, за курсом встановленим НБУ на 28.12.222 року 1 долар США дорівнює 36,5686 грн. Отже, 120000,00 доларів США станом на 28.12.2022 року становить 4388232,00 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.12.2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.03.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином. На адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява про розгляд справи у відсутність відповідачки, позов підтримує у повному обсязі.

Від представника відповідачки надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов визнає у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні 02.03.2023 року позовні вимоги визнала проти задоволення їх не заперечувала. Пояснила, що дійсно отримала кошти від позивача у борг.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, приходить до наступного висновку.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що 21.03.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір позики. (а.с. 87-89).

Відповідно до п. 1 Договору позики від 21.03.2020 року, позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші кошти 120 (сто двадцять) тисяч доларів США, що на день передачі грошей еквівалентна сумі 3316390,28 грн. (за середнім курсом їх продажу Національного банку України).

Згідно п.3 Договору позики від 21.03.2020 року, сторони за цим договором домовились про те, що: договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 31.12.2021 року однією загальною сумою.

21.03.2020 року ОСОБА_2 склала розписку про те, що отримала від ОСОБА_1 кошти в розмірі 120000,00 доларів США. (а.с.79).

Згідно зі ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК).

У постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Договір позики є одночасно і двостороннім правочином, і одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розписка, на підставі якої позивачка просить стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг грошей із строком їх повернення, тобто відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України.

У матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики (розписка), укладений між сторонами, є нечинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають виконанню.

Надана розписка від 21.03.2020 року є документом, що підтверджує отримання відповідачкою грошових коштів у розмірі 120000,00 доларів США.

Станом на дату розгляду справи боргова розписка перебуває у кредитора, що за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідачка продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором позики не погашає, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 12000,00 доларів США.

Правові висновки про необхідність ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, якщо кошти надавалися саме в ній, містяться у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц; від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Виходячи з того, що позивач надав відповідачці на підставі Договору позики від 21.03.2020 року грошові кошти в іноземній валюті, а відповідачка свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконала, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення грошових коштів підлягає задоволенню у валюті виконання основного зобов`язання, тобто у розмірі 120000,00 доларів США.

Щодо стягнення з відповідачки моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., судом встановлено наступне.

Обґрунтовуючи моральну шкоди, позивач вказує на те, що внаслідок протиправних дій відповідачки, ним було отримано нервові хвилювання, порушено нормальний та звичний ритм його життя.

Відповідно до положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Зважаючи на викладене вище, враховуючи те, що відповідачка позовні вимоги визнала, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. підлягають задоволенню.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 6202,50 грн.

Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідачка визнала позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову у розмірі 6202,50 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 19, 81, 141, 206, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 207, 525, 526, 545, 640, 1046, 1049 ЦК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 120000,00 доларів США, моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. та судові витрати в розмірі в розмірі 6202,50 грн.

Повернути ОСОБА_1 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору в сумі 6202,50 грн. сплаченого при подачі позову відповідно до фіскального чеку № від 08.02.2022 року.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено: 14 квітня 2023 року.

Суддя: В.О. Сенюта