Ухвала

Іменем України

13 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 522/9625/19

провадження № 61-4645ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року в складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С., у справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

04 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з вказаною заявою до суду, просив встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одеса, усе своє життя провів на території України, проживав разом зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , з 1998 по 2000 роки відвідував Одеську загальноосвітню шкоду №103 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради. На підставі рішення Приморського районного суд від 03 квітня 1996 року його було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Його батько - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, зв`язок з іншими родичами втрачено, у зв`язку зі складними життєвими обставинами отримував благодійну допомогу в Одеському міському благодійному фонді «Світлий Дім». Вважає, що його життєво важливі та значимі інтереси тісно пов`язані з Україною, а саме з містом Одеса. Через відсутність документів він позбавлений можливості реалізувати низку своїх фундаментальних прав і свобод: офіційно працевлаштуватися та отримувати дохід, отримувати медичну допомогу і лікування, отримувати соціальний захист тощо. Питання щодо його документування він намагався вирішити самостійно, так 06 лютого 2019 року став на облік у КУ «Одеський міський центр обліку бездомних громадян» та 09 квітня 2019 року звернувся до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області для документування паспортом громадянина України. 09 квітня 2019 року йому надано відповідь, з якої вбачається, що його особу встановлено, проте не встановлено його належності до громадянства України. Також в листі зазначено, що йому відмовлено в оформлені паспорта громадянина України у зв`язку з тим, що на момент 24 серпня 1991 року або на момент 13 листопада 1991 року не встановлено факт його проживання на території України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року, заяву задоволено, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт проживання заявника ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року є доведеним наявними в матеріалах справи доказами. Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року позасудовим шляхом неможливо, а даний факт необхідний заявнику для звернення до підрозділу Державної міграційної служби України або Центру надання адміністративних послуг за місцем фактичного проживання у м. Одесі із заявою про оформлення громадянства України та подальшого отримання паспорту громадянина України.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи та поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року. Звернення заявника до суду обумовлене необхідністю підтвердження його належності до громадянства України, а не для набуття, поновлення громадянства України. Тому із заяви про встановлення факту постійного проживання на території України не вбачається спір про право. Доводи апеляційної скарги щодо передчасного звернення до суду є безпідставними, оскільки надані докази підтверджують те, що заявник звертався до органів міграційної служби, проте отримав відмову у документуванні паспортом з посиланням на не встановлення його належності до громадянства України.

08 березня 2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2023 року касаційну скаргу повернуто скаржнику.

31 березня 2023 року ГУ ДМС України в Одеській області повторно подало до Верховного Суду касаційну скаргу з пропуском строку на касаційне оскарження. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви відмовити.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ГУ ДМС України в Одеській області зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі №654/3462/17. Заявник не надав доказів, що він звертався до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що йому було відмовлено у встановленні належності до громадянства України. Не використав досудового врегулювання спору, тому його звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України є передчасним. Суди попередніх інстанцій не врахували, що не можуть бути встановленні в судовому порядку факти, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. Крім того, будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства, перебувають в межах інтересу ГУ ДМСУ в Одеській області, тому в цій справі наявний спір про право.

ГУ ДМС України в Одеській області просить поновити строк на касаційне оскарження посилаючись на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки попередня касаційна скарга була подана у встановлений законом строк, проте ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2023 року повернута у зв`язку з тим, що ГУ ДМСУ в Одеській області не надало всіх документів на підтвердження повноважень представника. ГУ ДМСУ в Одеській області отримало зазначену ухвалу 21 березня 2023 року, усунувши недоліки касаційної скарги невідкладно подало її повторно.

Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

Заява про поновлення строку підлягає задоволенню, оскільки обставини, на які посилається ГУ ДМС України в Одеській області, свідчать про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одесі, що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1 , виданим повторно Другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 22 лютого 2019 року. В актовому записі про народження № 605, складеному 12 квітня 1989 року, вказані батьки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Батько ОСОБА_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 34 років.

За даними виробничої дільниці №10 КП «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» (Форма Б) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований з 8 серпня 1990 року за адресою: АДРЕСА_1 .

22 лютого 1995 року квартира АДРЕСА_1 була продана, ОСОБА_1 та інші його родичі були зняті з реєстрації на підставі рішення суду.

За даними Одеської загальноосвітньої школи №103 І-Ш ступенів Одеської міської ради ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 1998 року по 2000 рік навчався в даній школі; на час навчання обліковувався таким, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

06 лютого 2019 року ОСОБА_1 взятий в КУ «Одеський міський центр обліку бездомних громадян» на облік бездомних осіб як особа, яка не має постійного місця проживання.

З 06 лютого 2019 року ОСОБА_1 проживає в КУ «Одеський міський центр обліку бездомних громадян» та зареєстрований за адресою даної установи, а саме за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 , народженому в м. Одесі, відповідно до Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України Приморським районним відділом в місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області видано 9 квітня 2019 року довідку про те, що він звертався до відділу з заявою щодо документування паспортом громадянина України вперше, проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У пункті 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Тлумачення статті 315 ЦПК України дає підстави для висновку, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц (провадження № 61-15154св18).

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Підстави встановлення громадянства України встановлені статтею 8 Закону України «Про громадянство України».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20) зазначено, що:

«оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що спростовує доводи касаційної скарги. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19). Посилання в касаційній скарзі на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) також не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує».

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19 (провадження № 61-15297св20).

Суди встановили факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, мотивували його встановлення відповідними належними доказами, у зв`язку з чим зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки у наведених в касаційній скарзі постановах Верховний Суд виклав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у вказаних справах, не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту проживання на території України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат