ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3467/21 Головуючий суддя І інстанції Грінчук О. П.
Провадження № 22-ц/818/156/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про відшкодування шкоди, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яцина В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2022 року, ухвалене в складі головуючого судді Грінчук О.П., по справі №642/3467/21, за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому просив стягнути з Держави України в особі Харківської обласної прокуратури за рахунок коштів Державної казначейської служби України на її користь суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 132013,13 грн.

Позов мотивовано тим, 23.10.2013 р. вироком Ленінського районного суду м. Харкова по справі №2024/1748/12 було виправдано ОСОБА_2 у звинуваченні про скоєння злочинів, передбачених ст.ст. 263 ч.1, 27 п.4, 369 ч.1, 364, ч.3, 368 ч.3 КК України. Даний вирок набрав законної сили. Позивачка у даній кримінальній справі виступала у якості свідка, проте, в її квартирі за адресою у АДРЕСА_1 проводились обшуки та було вилучено належні їй грошові кошти та коштовності, на які досудовим слідством накладався арешт. Вироком Ленінського районного суду було постановлено повернути вилучене майно ОСОБА_1 та зняти з нього арешт. Проте, до цього часу, незважаючи на звернення позивачки до органів прокуратури, грошові кошти повернуто було не в повному обсязі.

Відповідач у відзиві вказав, що вперше позивачка звернулась до ПАТ «Укрсоцбанк» з метою отримання коштів листом від 17.09.2014р.. У зв`язку із неможливістю повернення переданих на зберігання цінностей без дозволу працівників прокуратури, які передали їх на зберігання, позивачці працівниками банку було відмовлено у їх видачі та роз`яснено порядок отримання грошових коштів. Проте, 01.10.2014р. на підставі листа Ленінського районного суду м. Харкова два пакети з матеріальними цінностями, які перебували у ПАТ «Укрсоцбанку» з 03.01.2012р. на підставі рішення слідчого прокуратури Харківської області на зберігання на зберіганні, - були передані позивачці у присутності працівників суду та банку. Працівника суду було уповноважено прибути до ПАТ «Украсоцбанк» для виконання вироку суду в частині зняття арешту та отримання матеріальних цінностей, які знаходились на зберіганні в банку. При огляді вказаних пакетів було виявлено відсутність 1600 євро, 1150 доларів США та 47360 грн., про що було складено відповідний акт від 01.10.2014р. За вказаним фактом ОСОБА_1 звернулась із заявою про скоєння кримінального злочину, яка була зареєстрована у ЄРДР. Під час досудового розслідування за цим фактом у кримінальному провадженні №0000483 неправомірних дій з боку працівників прокуратури не встановлено.

Крім того, відповідач казав на відсутність доказів того, що позивачці була заподіяна шкода діями органів прокуратури.

Третя особа у відзиві на позов зазначила, що Казначейство відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів з державного бюджету. Разом з цим, Казначейство шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, а тому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано Державну казначейську службу України відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 132013 грн 32 коп. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання вказаної суми з єдиного казначейського рахунку.

Стягнути з держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений за подачу позову судовий збір в розмірі 1320 грн 13 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, Харківська обласна прокуратура звернулася з апеляційною скаргою, та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору просить рішення скасувати та у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що норми права, а саме ст. 1166, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» - не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивач не є суб`єктом, на якого поширюються вимоги закону. Вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано зазначені норми закону.

Вказує, що матеріали справи свідчать про те, що органі прокуратури в ході досудового розслідування кримінальної справи діяли згідно вимог КПК, який діяв на момент проведення досудового слідства, оскільки будь-які рішення чи дії уповноважених посадових осіб прокуратури Харківської області щодо ОСОБА_1 незаконними не визнавались.

Зазначає, що видача грошових коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проводилась без участі представника прокуратури Харківської області (як органу, що вилучав і передавав у банк на зберігання цінності), за відсутності оригіналу прибуткового касового ордеру, який зберігався лише у слідчого, зі складанням не передбаченого законом документу (акту працівника суду), без виклику працівників поліції для фіксації недостачі або привласнення цінностей тощо.

Вказує, що судом безпідставно не прийнято до уваги доводи викладені у відзиві обласної прокуратури на позовну заяву, де зверталась увага на те, що позивачка вже неодноразово зверталась до суду з аналогічними позовними заявами стосовно відшкодування матеріальної шкоди, при аналогічних обставинах.

Зазначає, що позивачка вже втретє звертається до суду з позовом до одних відповідачів з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника обласної прокуратури, розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що у результаті незаконний дій органів прокуратури, пов`язаних з наслідками кримінального провадження, проведенням обшуку та вилученням коштів, з володіння, користування та розпорядження позивача вибули грошові кошти, які на час розгляду справи позивачу не повернуто, а отже має місце порушення майнових прав позивача.

При цьому суд першої інстанції зауважив, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц сформувала правовий висновок, щодо залучення у подібній категорії справ органів Державної казначейської служби України:

Вирішуючи правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, Велика Палата Верховного Суду робить такі висновки.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що в ухвалі Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, якою справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, міститься помилкове посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, оскільки в тій справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, і не зроблено висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які встановлені відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, що передбачає наступне: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановлено та доводами скарги не спростовується, що в межах кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчинені злочинів передбачених ст. ст.369 ч.3, 27 ч.4; 364 ч.3; 386 ч.3; 263 ч.1 КК України, за місцем проживання ОСОБА_2 , який мешкав у позивачки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , з якою перебував у фактичних шлюбних відносинах, - було проведено обшук. Згідно протоколу обшуку від 05.09.2011 року, у квартирі ОСОБА_1 , зокрема, було вилучено грошові кошти у сумі 11940 євро, 42140 російських рублів, 144844 доларів США, 888860 грн. України.

На вказані грошові кошти постановою слідчого від 03.01.2012 року було накладено арешт та їх передано на зберігання до ПАТ «Укрсоцбанк».

Згідно опису від 03.01.2012 року складеного слідчим слідчого відділу прокуратури Харківської області Ковальовим А.В., у той день упаковані грошові кошти, які були вилучені 05.09.2011 року в результаті вищевказаного обшуку за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 , а саме: 11940 євро, НОМЕР_1 російських рублів, 144844 доларів США, 888860 грн. України. Вказані кошти упаковані в дерев`яну скриню з навісним замком, який запакований в щільний капроновий пакет, прошитий ниткою, скріплений биркою з написом «Грошові кошти вилучені 05.09.2011 року у ході обшуку за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 ».

З матеріалів справи вбачається, що позивач у кримінальній справі №18110124 за обвинуваченням ОСОБА_2 перебувала у статусі свідка, і вказані кошти належали їй та були вилучені з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона мешкала з ОСОБА_2 .

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року, який набрав законної сили, визнано невинуватим ОСОБА_2 у вчиненні злочинів передбачених ст.ст. 263 ч.1, п.4 ст.27, ч.1 ст.369, ч.3 ст.364, ч.3 ст.368 КК України. Також знято раніше накладений арешт постановою слідчого СВ прокуратури Харківської області Ковальова А.В. від 03.01.2012 року на грошові кошти вилучені у ході обшуку за адресою : АДРЕСА_1 , - 1) 11940 євро, 2) НОМЕР_1 російських рублів, 3) 144844 доларів США, 4) 888860 гривень України, що знаходяться на зберіганні в ХОФ «Укрсоцбанк», з поверненням їх позивачці ОСОБА_1 (т.1 а.с. 6-39).

На виконання вироку суду в частині повернення вказаних коштів ОСОБА_1 звернулася до установи ПАТ «Укрсоцбанк», проте, підчас повернення коштів було виявлено недостачу вилучених в ході обшуку 05.09.2011 року за адресою : АДРЕСА_1 , грошових коштів, що підтверджується актом від 01.10.2014 року, складеного помічником судді Ленінського районного суду м. Харкова Котляровою Марією Юріївною.

Згідно вказаного акту, з метою виконання рішення суду ОСОБА_3 було уповноважено керівником апарату суду прибути до ПАТ «Укрсоцбанк» для вручення необхідних документів та виконання вироку суду від 23.10.2013 року в частині зняття арешту та отримання матеріальних цінностей, які знаходились на зберіганні в ПАТ «Укрсоцбанк» з 03.01.2012 р., згідно постанови слідчого Харківської обласної прокуратури Ковальова А.В. В кабінеті начальника банку від завідуючого касою ОСОБА_4 вона отримала два полімерних мішка білого кольору з надписом «Атлант». При огляді вказаних мішків в присутності працівників банку ОСОБА_5 та ОСОБА_4 встановлено, що цілісність упаковок порушена не була. Працівниками банку було надано приміщення для огляду вказаних мішків. Отже, ОСОБА_3 в присутності працівників банку, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , було здійснено перевірку вмісту вказаних мішків. Згідно бирки на мішку та опису вмісту мішка в цьому мішку знаходилися, зокрема, кошти у сумі 7985 грн., 9500 дол. США. Проте, по факту вказані кошти в мішку були відсутні. В іншому пакеті згідно бирки на мішку та бирки на скрині, яка була в цьому мішку, знаходилися грошові кошти, а саме: 11940 євро, 42140 російських рублів, 144844 доларів США, 888860 гривень України. При відкритті вказаної скрині було виявлено, що із вказаних на бирці коштів 11940 євро в наявності тільки 10340 євро (відсутні 1600 євро), 144844 доларів США в наявності 143694 дол. США (відсутні 1150 дол. США), 888860 гривень України в наявності 841500 гривень України (відсутні 47360 грн. України), 42140 російські рублі всі в наявності.

З вказаного акту вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було повернуто вміст вказаних пакетів.

Кримінальне провадження №0000483 за фактом службової недбалості з боку посадових осіб прокуратури Харківської області які допустили втрату вилучених грошових коштів у ОСОБА_1 закрито.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що 01.10.2014р. коли він працював начальником безпеки до банку звернувся представник суду для отримання речових доказів, про що було надано вирок суду та відповідний лист-доручення. Під час видачі речових доказів, цілісність упаковки порушена не була. Було виділено окреме приміщення де рахувалися гроші, які він не рахував, але пам`ятає, що була недостача грошових коштів, про що він підписав відповідний акт. Відомості зазначені в акті правдиві, представника прокуратури при видачі речових доказів не було. Процедура видачі: представник розпорядника надає до банку лист-доручення, що бажає забирати кошти, а матеріально відповідальна особа видає такі кошти. Після виявлення недостачі поліцію не викликали, з боку банку порушень не було. Акт складав представник суду, який підписали всі присутні і після того позивач до банку не звертався. Після вироку суду розпорядником стає суд, а не прокуратура.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що він був обвинуваченим у кримінальному провадженні. У цій справі його було виправдано. Вирок набрав законної сили. Крім цього, у вказаній справі у якості свідка була ОСОБА_1 , у якої також проводився обшук та було вилучено 11940 Євро, 42140 рублів, 144844 доларів США. Після виправдувального вироку, який набрав законної сили, вони звернулися до банку про видачу коштів, але їм було відмовлено, у зв`язку з чим вони звернулися до Ленінського районного суду. Так, вони разом з працівником суду приїхали до банку, де юристи банку узгодили всі питання і їм надали кімнату, де були присутні він, його адвокат та ОСОБА_1 , представник суду, заступник управління банку, начальник безпеки та начальник сховища, який приніс два мішки, в одному з яких був сундук, а в другому речі, які були вилучені у нього в кабінеті. Мішок, в якому був сундук, був прошитий та обклеєний двома бирками з двох боків і не мав будь якого доступу до сундука. Коли дістали сундук, він був обмотаний скотчем, а на кришці була велика бирка з підписом слідчого та понятих, яка при відкритті розірвалася. В сундуку грошові кошті були хаотично розкидані, а не скріплені під гумкою. Зліва знаходився опис грошових коштів, які знаходилися в сундуку. Після перерахування коштів і виявлення нестачі працівник суду склала акт, де всі розписалися. Його мішок був складений вчетверо прошитий нитками та скріплений бирками, в ньому був супроводжувальний лист з описом, де знаходилися гроші вилучені з його кабінету та прикраси вилучені у ОСОБА_1 . Після оправдального вироку було кілька апеляцій та касаційних скарг на вирок суду, тому ОСОБА_1 звернулася до прокуратури області лише в 2016р.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що 01.10.2014р. вона працювала помічником судді Клименка О.І. Так, після постановлення виправдувального вироку у кримінальній справі на неї було видано керівником апарату суду довіреність для банку для отримання речових доказів у справі. Вона разом із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , начальником служби безпеки банку та працівника банку оглянули в окремій кімнаті речові докази. Пакети з речовими доказами були цілі та пошкоджень не мали. Під час перерахунку грошових коштів вони виявили нестачу грошей про що вона склала акт, який підписали всі учасники огляду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що після набрання законної сили вироком суду у справі № 2024/1748/12 Ленінським районним судом м. Харкова позивачеві було роз`яснено право щодо можливості звернення в шестимісячний період з вимогами про відшкодування завданої матеріальної шкоди в порядку визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового

Судом також безспірно встановлено, що за процесуальним рішенням органу досудового слідства, яке проводили службові особи Харківської обласної прокуратури, в інтересах слідства були вилучені та взяті під арешт органом досудового слідства в якості речових доказів грошові кошти, які належали позивачці. Згодом, за результатами розгляду кримінальної справи чинним вироком суду було вирішено згадані кошти повернути власнику, але в цій частині вирок суду не був виконаний, оскільки цих грошових коштів не було виявлено за місцем їх тимчасового зберігання.

У статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Як вбачається з копії постанови від 12.04.2019 старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області радника юстиції В. Малінка, яка була надана до суду апеляційної інстанції представником Харківської обласної прокуратури у судовому засіданні, - кримінальне провадження № 0000483 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю у діяннях посадових осіб прокурати Харківської області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367, ч. 1, 3 ст. 365, ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 374 КК України. При цьому орган досудового слідства не встановив осіб, які причетні до втрати арештованих грошових коштів.

Отже вилучення та арешт грошових коштів позивачки органом досудового слідства, після чого ці кошти зникли є втручанням у захищене згаданої нормою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції право на мирне володіння майном. При цьому відповідач не спростував презумпцію відповідальності держави за збереження цих коштів, оскільки вони перебували під її контролем, оскільки не зважаючи на те, що вони були передані на тимчасове відповідальне зберігання до банку. З змістом вказаної постанови від 12.0.2019 про закриття кримінального провадження, яке було відкрито за заявою позивачки, - причетності працівників банку чи інших третіх осіб у зникненні грошових коштів, які були в результаті втрачені не встановлено. При таких обставинах колегія суддів вважає, що держава не виконала свій позитивний обов`язок забезпечення збереження грошових коштів, які були тимчасово вилучені у позивачки, а тому відмова у їх поверненні з посиланням на порушення відомчих положень щодо порядку повернення грошових коштів, на що посилається у доводах скарги апелянт, - є непропорційним втручанням у право позивачки на мирне володіння своїм майном.

В результаті проведених органами прокуратури слідчих дій по вилученню та арешту грошових коштів відповідачки та наступної їх втрати невстановленими досудовим слідством особами вона їх втратила.

Суд апеляційної інстанції не вбачає інтересів суспільства у збереженні наявного стану речей, статус кво, коли грошові кошти позивачки залишаються неповернутими державою, яка їх вилучила в інтересах слідства, та не забезпечила їх повернення за вироком суду, а тому у розумінні вказаної норми ст. 1 Першого протоколу до Конвенції внаслідок цього є відповідальною за їх втрату.

Згідно п.1 ч.1 та ч.2 статті 1 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до п.2 ст.3 Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянину відшкодовується (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

У відповідності до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР майно, зазначене в пункті 2 ст. 3 цього Закону, повертається в натурі.

Частиною 1 п.14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 р. N 6/5/3/41, визначено, що відповідно до частини 2 ст.4 Закону майно, зазначене в п.2 ст.3 Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення.

Частиною 16 п.14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41 передбачено, що якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Аналогічна презумпція відповідальності держави у даному випадку передбачена у нормі ч.1 ст. 1173 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали суду першої інстанції

Оскільки відповідач не спростував презумпцію відповідальності держави за втрату грошових коштів позивачки, а наведені з цього приводу доводи скарги не знайшли свого підтвердження, тому колегія суддів з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав апеляційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 липня 2023 року.

Головуючий суддя: В.Б. Яцина.

Судді: І.В. Бурлака.

Ю.М. Мальований.