11.04.2023 Єдиний унікальний номер 265/8715/19
Справа № 265/8715/19
Провадження № 2в/205/13/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Федотової В.М., за участю секретаря судового засідання Глух Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження заяву представника Кабінету Міністрів України - Вірченка Юрія Миколайовича про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 265/8715/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом,

ВСТАНОВИВ:

Представник Кабінету Міністрів України - Вірченко Ю.М. через систему «Електронний суд» направив до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська вищевказану заяву, яка надійшла до суду 07.02.2023 року.

В обґрунтування заяви зазначив, що 09.12.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області було винесено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, було задоволено.

06.02.2023 року представнику Держави України в особі Кабінету Міністрів України з листа Донецького апеляційного суду стало відомо про втрату судового провадження у зазначеній справі у зв`язку із знищенням будівлі Донецького апеляційного суду в місті Маріуполі внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації. У втраченому судовому провадженні представником Держави України в особі Кабінету Міністрів України в апеляційному порядку було оскаржено рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09.12.2020 року та за його клопотанням судом апеляційної інстанції було зупинене провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом справи № 635/6172/17.

Враховуючи викладене, представник Держави України в особі Кабінету Міністрів України звертається до суду із заявою, у якій просить відновити судове провадження у справі № 265/8715/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2023 року заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання по справі.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2023 року та від 03.03.2023 року клопотання представника заявника - Вірченка Ю.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів було задоволено.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2023 року та від 04.04.2023 року клопотання представника Служби безпеки України - Зубар М.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів було задоволено.

Представник заявника Кабінету Міністрів України - Вірченко Ю.М. у судовому засіданні, яке було проведено в режимі відеоконференції, надав пояснення, аналогічні заявленим вимогам, заяву про відновлення втраченого судового провадження підтримав, просив задовольнити. Також для точного відновлення втраченого судового провадження разом із заявою ним було направлено до суду документи, які в нього збереглися, а саме: відзив на позовну заяву, відзив на заяву про зміну підстав позову, апеляційна скарга на рішення суду. В подальшому через систему «Електронний суд» направив клопотання, у якому просив розглянути справу за його відсутності.

Представник третьої особи Служби безпеки України - Зубар М.В. у судовому засіданні, яке було проведено в режимі відеоконференції, заяву про відновлення втраченого судового провадження підтримав, вбачав наявність підстав для її задоволення. Також для точного відновлення втраченого судового провадження ним було направлено до суду документи, які в нього збереглися, а саме: копію позовної заяви, ухвали про відкриття провадження, клопотання та пояснення третьої особи. В подальшому через систему «Електронний суд» направив клопотання, у якому, у зв`язку із технічною неможливістю проведення судового засідання у режимі відеоконференції, просив розглянути справу за його відсутності та відновити втрачене судове провадження.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, причину неявки суд не повідомили, будь-яких заяв від них не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, а також здобуті в ході розгляду заяви про відновлення втраченого судового провадження, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Положеннями ст. 489 ЦПК України передбачено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Відповідно до ст. 493 ЦПК України при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел. Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Частинами 1, 2 статті 494 ЦПК України передбачено, що на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

Враховуючи категорію даної справи, суд на підставі п. 4 ч. 5 статті 12 ЦПК сприяє встановленню фактів та обставин, необхідних для відновлення втраченого судового провадження.

Також суд при вирішенні даної заяви враховує, що під час розгляду цієї категорії справ суд не збирає та не досліджує нові докази, не робить висновків щодо правильності тверджень суду, який розглядав справу, та про обґрунтованість вимог заявника по суті раніше пред`явленого позову за втраченим судовим провадженням, тобто не здійснює судовий розгляд в його класичному розумінні, а лише виконує функцію щодо технічного відтворення раніше існуючих матеріалів провадження.

Враховуючи встановлені ч. 3 ст. 493 ЦПК України обмежені терміни розгляду питання про відновлення втраченого судового провадження, суд має констатувати вжиття всіх можливих заходів, направлених на відновлення втраченого судового провадження.

Судом встановлено, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень по вказаній справі наявні наступні процесуальні документи:

- ухвала судді Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.12.2019 року про відкриття провадження по справі (а.с. 124-125);

- ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07.07.2020 року про відмову у задоволенні клопотання представника КМУ про залучення до участі у справі третьої особи (а.с. 127-132);

- ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14.07.2020 року про відмову у задоволенні клопотання представника третьої особи СБУ про витребування доказів та закриття підготовчого провадження по справі (а.с. 133-135);

- ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09.12.2020 року про відмову у задоволенні клопотання представника КМУ про зупинення провадження по справі (а.с. 136-138);

- вступна та резолютивна частини рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09.12.2020 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, було задоволено, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану каліцтвом та ушкодженням здоров`я у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч ) грн., стягнуто з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави судовий збір у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. (а.с. 139-141);

- рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09.12.2020 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, було задоволено, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану каліцтвом та ушкодженням здоров`я у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч ) грн., стягнуто з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави судовий збір у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. (а.с. 142-159);

- ухвала Донецького апеляційного суду від 04.02.2021 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника держави Україна в особі КМУ на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09.12.2020 року (а.с. 160-161);

- ухвала Донецького апеляційного суду від 09.02.2021 року про призначення справи до розгляду (а.с. 162-164);

- ухвала Донецького апеляційного суду від 24.02.2021 року про зупинення провадження по справі (а.с. 165-169);

При вирішенні питання щодо можливості відновлення втраченого судового провадження судом врахована наявність вищевказаних процесуальних документів, а також судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що наявні в справі про відновлення втраченого провадження копії документів, є належними та достатніми для відновлення втраченого провадження, а тому суд вважає за можливе відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 265/8715/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 15, 488-495 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відновити втрачене судове провадження в цивільній справі № 265/8715/19, яка розглядалась Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом в частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2020 року у справі № 265/8715/19, згідно тексту якого:

«

Справа №265/8715/19

Провадження №2/265/556/20

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Міхєєва І. М.,

за участю секретаря судового засідання - Проходи К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба безпеки України, Міністерство Оборони України, Міністерство Внутрішніх Справ України, Міністерство Закордонних Справ,

за участі позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3

представників третьої особи СБУ - Зубар М.В. Мєшалкіної Є.В.

В С Т А Н О В И В :

У грудня 2019 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, уточнивши його редакцію в подальшому, до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, залучивши у якості третьої особи Службу безпеки України, Міністерство Оборони України, Міністерство Внутрішніх Справ України, Міністерство Закордонних Справ, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, внаслідок скоєння терористичного акту - артилерійського обстрілу села Широкине, Новаоазовського району Донецької області. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що з 1990 року, разом з родиною постійно проживав в будинку АДРЕСА_1 , утримував домашнє господарство та мав налагоджений побут. Постійно працював трактористом-комбайнером в агроцеху № 5 Маріупольського металургійного комбінату ім. Ілліча.

В 2014 році на території Донецької та Луганської областей згідно з Указом в. о. Президента України ОСОБА_5 , від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України, від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» була розпочата антитерористична операція. Загально відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 підрозділи Національної Гвардії України («Азов», «Східний Корпус», «Берда», «Сокіл», «Скіф», «Донбас») розпочали воєнну операцію, яка в подальшому отримала назву «Широкинська операція» або «Павлопіль- Широкинська наступальна операція». Головну роль в проведенні операції відігравав полк « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Населені пункти Павлопіль, Пищевик, Пікузи (кол. Комінтернове) та Широкине були зайняті (взяті під контроль) підрозділами НГУ.

15 червня 2015 року, перебуваючи у селі Широкине, як цивільна особа, позивач отримав мінно-вибухову травму з наступною травматичною ампутацією правої ноги на рівні стегна, сліпе осколкове порання лівого стегна, поранення грудної клітини зліва та інші численні поранення. Причиною каліцтва став раптовий мінометний обстріл. Першу медичну допомогу йому надавали в хірургічному відділенні Новоазовської ЦРЛ. В подальшому, протягом 2015 -2017 років, він неодноразово лікувався в КУ «Маріупольська міська лікарня № 4 ім. І.К. Мацука» в м. Маріуполь. Рішенням МСЕК йому була встановлена II група інвалідності.

16 червня 2015 року, уповноваженими службовими особами Іллічівського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області, відомості про вчинене щодо нього кримінального правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань спочатку з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 258 КК України (терористичний акт), в подальшому правову кваліфікацію змінено на ч.3 ст. 258 КК України. Досудове розслідування даного кримінального провадження наразі здійснюється слідчими слідчого відділу 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях (кримінальне провадження № 0000163, епізод № 85). Станом на теперішній час, особи, що вчинили терористичний акт, не встановлені. Відповідно до висновків, судово-медичною експертизи, завдані позивачу в результаті терористичного акту спричиненні тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі боротьби із тероризмом, унормовані ст.ст. 4, 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), який в даному випадку є представником держави, саме Уряд має відповідати у виниклих деліктних правовідносинах зі спричинення каліцтва позивачу внаслідок терористичного акту.

З урахуванням письмових пояснень позивач вважає, що Держава Україна, громадянином якої він є, зобов`язана відшкодувати йому спричинену моральну шкоду, завдану каліцтвом в результаті терористичного акту під час збройного конфлікту в умовах проведення антитерористичної операції, за відсутності ефективного розслідування обставин отримання ним тяжких тілесних ушкоджень, встановлення винних осіб. Також посилається та порушення Державою позитивних обов`язків розробити компенсаційний механізм за втручання у право на життя та здоров`я, що з огляду на принцип верховенства права, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Моральна шкода мотивована вкрай тяжкими моральними та душевними стражданнями, нестерпним фізичним болем, які він зазнав через отримане поранення і як наслідок отримане каліцтво, внаслідок чого порушився на завжди його звичайний життєвий уклад. Мотивуючи моральну шкоду також посилався на пережитий шок одразу після вибуху, оскільки побачив, що його нога висіла на шматку шкіри, кістка була зламана, а м`язи - розірвані, осколки також потрапили в різні частини його тіла. Внаслідок нестерпного фізичного болю, він втратив свідомість і прийшов до тями лише на наступний день в лікарні, побачивши, що йому, ампутували ногу вище коліна. Після ампутації також відчував постійний нестерпний біль, місяці в лікарнях, відчай, порушення сну, апетиту, відчуття безвихідності, апатія, відчуття нереальності того, що відбувається. В подальшому посилався на тривалу депресію та погіршення загального стану фізичного здоров`я (загострення раніше отриманих захворювань) на тлі глибоких психологічних переживань, які він відчуває до і сьогодення. Вказував, що внаслідок отриманого порання та каліцтва, він назавжди втратив доступ до професії та по життєво залишився з інвалідністю, не має можливості надалі матеріально утримувати родину і сам потребує матеріальної допомоги, а також щоденної сторонньої допомоги у побуті. Спричинену моральну шкоду оцінює у розмірі 500 000 грн. і просить стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України.

В запереченнях на позов Кабінет Міністрів України наголошує на недоведеності обставин, якими вмотивовано позовні вимоги. Зокрема зазначав, що передчасним є твердження позивача, що його поранення сталося внаслідок скоєння терористичного акту, оскільки сам факт вчинення артилерійського обстрілу недостатньо для кваліфікації злочину за ознаками ст. 258 КК, оскільки лише вироком суду може бути визначена кваліфікація злочину та встановлені його обставини. Натомість у позові відсутні посилання на наявність вироку, який набрав законної сили. При цьому досудове слідство у кримінальному провадженні триває, що підтверджує необґрунтованість твердження про поранення позивача внаслідок терористичного акту. Стверджував також, що вказані у Законі України «Про боротьбу з тероризмом» повноваження Кабінету Міністрів України не передбачають участі у проведені спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто незабезпечення проведення яких призвело до порушення прав позивача. Таким чином вважав, що держава України в особі КМУ, діючи в спосіб, визначений Конституцією та законами України, жодним чином не порушила права позивача. При цьому вказував, що позивачем застосована практика Європейського суду з прав людини, обставини у яких мають істотну відмінність від обставин, викладених у позовній заяві, оскільки держава Україна не визнавала та не визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок, безпеку та захист життя людей внаслідок проведення антитерористичної операції на території Донецької області. Отже наявність шкоди, ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, оскільки треба довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. На підставі викладеного просив суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди відмовити. Вказував, що позивач не довів своїх доводів щодо спричинення йому моральної шкоди, і заявлений розмір немайнового відшкодування нічим не обґрунтовано.

В додаткових поясненнях стосовно виконання позитивних зобов`язань державою, вказував, що складність попередження вчинення терористичних актів на території, що перебувала під юрисдикцією України, була пов`язана з тим, що терористи отримували підтримку з боку Російської Федерацій, в зв`язку з чим Україна не мала об`єктивної можливості попередити всі терористичні акції. Неможливість попередження обстрілів у селі Широкине Донецької області, внаслідок якого травмовано позивача, не може бути достатнім свідченням неналежного виконання Державою свого позитивного обов`язку стосовно гарантування права на життя, визначеного статтею 2 Конвенції.

Також зазначив, що, заявлені позовні вимоги до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України є необґрунтованим, оскільки не зазначено які саме дії або бездіяльність держави в особі Кабінету Міністрів України, виходячи з його повноважень, призвели до порушення права і позивача на мирне володіння майном, визначене статтею І Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства не наділене повноваженнями щодо вирішення питань забезпечення і захисту прав людини. А тому Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України не являється суб`єктом, яким завдано шкоду позивачу. В матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази протилежного.?

Представник Державної казначейської служби України, у судовому засіданні повністю підтримав доводи представника КМУ, окрім незгоди щодо суб`єктного складу відповідачів по справі, вказував, що вимоги позивача про списання коштів з єдиного казначейського рахунку є некоректними та передчасними. Просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Представники третіх осіб: Служби безпеки України, Міністерства Оборони України, Міністерства Внутрішніх Справ України, Міністерства Закордонних Справ, заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , надавши у відзивах обґрунтування аналогічні зазначеним представником Кабінет Міністрів України.

Представники Міністерства Оборони України, Міністерства Внутрішніх Справ України, Міністерства Закордонних Справ, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи до судового засідання не звилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити в задоволенні позову.

Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З паспорту позивача серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно зареєстрований в АДРЕСА_2 ( Т.1 а.с. 11-12).

На теперішній час ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою від 11 вересня 2015 року № 8 (Т.1а.с. 13).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджував, що з 1990 року, разом з родиною постійно проживав в будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуваючи у селі Широкине, в результаті раптового мінометного обстрілу, позивач отримав мінно-вибухову травму правої ноги, з наступною ампутацією та інші тілесні пошкодження.

Згідно виписки із історії хвороби за № 1814, ОСОБА_1 знаходився на лікування в хірургічному відділенні в Новоазовській ЦРБ, з 15 червня 2015 року по 24 липня 2015 року, з діагнозом мінно-вибухова травма, травматична ампутація правої голені на рівні стегна, травматичний шок III ступеню, сліпе осколкове порання лівого стегна, поранення грудної клітини зліва. (Т.1 а.с. 30).

Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого за № 424 та за № 289, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у КНУ «Маріупольська міська лікарня № 4», у травматологічному відділенні, в період з 08 липня 2016 року по 20 липня 2016 року та з 12 травня 2017 року по 30 травня 2017 року, з діагнозом: наслідки вогнепальної травми отриманої 15 червня 2015 року, у вигляді порочної ампутації культі с/з-н/з правового стегна, фантомні болі. (Т.1 а.с. 31-33).

Згідно довідок до акту огляду МСЕК м. Маріуполя, позивачу ОСОБА_1 , встановлена друга група інвалідності, починаючи з 23 жовтня 2015 року, станом на 25 червня 2019 року вказано, що причина інвалідності - поранення від вибухових речовин боєприпасів військового озброєння 15 червня 2015 року на території проведення антитерористичної операції. (Т.1 а.с. 27-29).

Рішенням Міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції за № 5/ІІІ/8, від 26 квітня 2019 року, позивачу, ОСОБА_1 , встановлено факт одержання поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 15 червня 2015 року на території проведення антитерористичної операції. (Т.1 а.с. 15-16).

Згідно витягу із Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, 15 червня 2015 року, за повідомленням ОСОБА_7 , до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч.1 ст. 258 КК України, номер кримінального провадження 0000163 від 27 травня 2014 року, зокрема за фактом того, що 15 червня 2015 року, близько 15-30 годин, в результаті артилерійського обстрілу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуваючи у подвір`ї невстановленого будинку по АДРЕСА_3 , (на момент правопорушення Новоазовського), отримав тілесні ушкодження. (Т.1 а.с. 18-19).

Крім цього за інформацією СВ ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 16 вересня 2020 року вбачається, що 05 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях із заявою про отримання ним 15 червня 2015 року, тілесних ушкоджень в селі Широкине під час артилерійського обстрілу, цього ж дня цю заяву долучено до матеріалів кримінального провадження № 000163 від 27 травня 2014 року. (Т.2 а.с.47-52).

Згідно висновку судово-медичної експертизи потерпілих за № 147, від 13 березня 2019 року, проведеною КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЄ» у м. Маріуполі, на підставі постанови старшого слідчого СВ 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполі Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областей від 06 березня 2019 року, у гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виявлені тілесні ушкодження у вигляді: мінно-вибухова травма, що супроводжувалася травматичною ампутацією правої нижньої кінцівки на рівні нижньої третини стегна, не проникаючим осколковим пораненням передньої поверхні грудної клітки в проекції 7-го ребра по середній ключичній лінії зліва, сліпим осколковим поранням по внутрішній поверхні лівого стегна у нижній третині, пораненням внутрішньої поверхні лівої гомілки в середній третині (при огляді виявлені сформовані рубці) та ускладнилися травматичним шоком II ст. і постгеморагічною анемією, утворилися в результаті мінімум чотирьох травматичних дій осколків вогнепальних снарядів (снаряда), в результаті їх (його) вибуху та елементів вибуху, можливо в зазначений термін, при описаних обставинах постанови, а також при обставинах, вказаних оглянутим, і по ступеню тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Вищевказані тілесні ушкодження, могли утворитися при обставинах на які вказує гр. ОСОБА_1 у протоколі допиту потерпілого від 06 березня 2019 року. (Т.1 а.с. 21-26).

Згідно протоколу допиту потерпілого ОСОБА_1 від 06 березня 2019 року, останній в ході досудового розслідування кримінального провадження за № 0000163 від 27 травня 2014 року, надав пояснення про обставини отримання ним тілесних пошкоджень 15 червня 2015 року, перебуваючи в селі Широкине, аналогічні викладеним в позовній заяві, а також в ході судового розгляду даної цивільної справи. ( Т.2 а.с. 53-54).

Відповідно до ч.1 та 3 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 одержав поранення (ушкодження здоров`я) саме від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 15 червня 2015 року, під час бойових дій на території проведення антитерористичної операції, перебуваючи у подвір`ї невстановленого будинку по АДРЕСА_3 , внаслідок артилерійського обстрілу незаконних збройних формувань так званої «ДНР».

При цьому за фактом обстрілів с. Широкине Волноваського (Новоазовського) району Донецької області та отримання внаслідок цього позивачем тілесних ушкоджень до теперішнього часу триває досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого зокрема, ст. 258 ч. 3 КК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція є комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

За ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Суд зазначає, що для позначення подій, які відбуваються у Донецькій та Луганській областях керівництвом держави був обраний шлях проведення антитерористичної операції для забезпечення миру і повернення контролю над непідконтрольними територіями.

Антитерористична операція триває з 7 квітня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, а також відповідно до наказу Першого заступника Голови Служби безпеки України, керівника Антитерористичного центру при СБУ від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення».

Суд зауважує, що на теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Операція Об`єднаних сил, фактично, є переформатуванням Антитерористичної операції з введенням воєнного або надзвичайного стану, переданням управління від СБУ, яка формально керувала АТО, до Об`єднаного оперативного штабу ЗСУ.

При цьому за ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція може здійснюватися одночасно із відсіччю збройної агресії в порядку ст. 51 Статуту Організації Об`єднаних Націй та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану відповідно до Конституції України та законодавства України.

Згідно із розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2 грудня 2015 року затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», до якого включено село Щирокине Волноваського (Новоазовського) району Донецької області (пп. 5 п. 2 Переліку), де отримав ушкодження здоров`я ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується, в тому числі, на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Суд зазначає, що обстріл с. Широкине Волноваського (Новоазовського) району Донецької області відбувся 15 червня 2015 року в районі проведення антитерористичної операції, внаслідок якого отримали ушкодження та загинули люди, а також були пошкодженні від потрапляння снарядів житлові будинки, що вбачається із досліджених судом письмових доказів, зокрема витягу із ЄРДР (т.1 а.с. 18-20) та відкритих джерел інформаціїї.

Так, 10 лютого 2015 року Інформаційно-аналітичний центр РНБОУ, із посиланням на слова тогочасного секретаря РНБОУ Олександра Турчинова, повідомляв, що під час наступу було взято під контроль міста Павлополь, Комінтернове, Лебединське, Бердянське, Широкине та інші», (див. http://mediarnbo.org/2015/02/10/oleksandr-turchinov-zsu- zabezpechili-nadivnu-oboronu-mariupolva/ ).

Суд також зауважує, що загальновідомим є факт, що в період проведення АТО на території Донецької та Луганської областей були пошкоджені (зруйновані) об`єкти соціальної і транспортної інфраструктури, а серед мирного населення мались численні людські жертви та потерпілі.

Суд також зазначає, що у справі відсутні відомості, що державою Україна, громадянином якої є позивач ОСОБА_1 вживались термінові заходи з евакуації мирного населення із с. Широкине яке було піддане артилерійському обстрілу ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В межах порушеного кримінального провадження № 0000163 від 27 травня 2014 року, зокрема, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт), ОСОБА_1 визнаний потерпілим внаслідок отримання ним осколкового поранення внаслідок артилерійського обстрілу, що у сукупності спростовує твердження представника КМУ про те, що ОСОБА_1 не довів необхідними доказами факт скоєння щодо нього терористичного акту.

Виходячи з системного аналізу ст. 1, 11, 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 зазначеного Закону.

Аналогічна правова позиція була висловлена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року по справі № 243/8302/16-ц та від 1 серпня 2018 року по справі № 242/1618/17.

Таким, чином суд відкидає доводи представника КМУ про те, що для доведення застосування ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» по відношенню до ОСОБА_1 необхідна наявність вироку суду, що набрав чинності, яким засуджено певних осіб за ч. 3 ст. 258 КК за злочин, скоєний відносно позивача ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що досудове розслідування по справі за фактом завдання ушкодження здоров`ю ОСОБА_1 внаслідок обстрілу с. Широкине досі триває.

Відповідно до ст. 1 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті Конвенції поряд із негативним обов`язком держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, на порушення Україною якого позивачка посилалась в обґрунтування позовних вимог. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 4 вересня 2019 року по справі № 265/6582/16-ц.

На підставі ст. 2 Конвенції право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який законом передбачене таке покарання.

Суд зауважує, що згідно зі сталою практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) право на життя, передбачене ст. 2 Конвенції, вважається порушеним не тільки у разі позбавлення життя, але і при серйозних пошкодженнях організму людини, які не спричинили його смерть, але представляли серйозну загрозу його життю. Держава повинна не тільки утримуватися від умисного позбавлення людини життя, але і дотримуватися позитивного зобов`язання захищати життя людини від посягань третіх осіб або від ризику хвороби, яка може спричинити смерть.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так ЄСПЛ вирішив, що ст. 2 Конвенції передбачає позитивні зобов`язання, якщо держава не здійснює належної охорони території, на якій проводились обстріли (рішення ЄСПЛ від 4 лютого 2014 року «Oruk проти Туреччини» № 33647/04, §§ 58-67).

При цьому відступ від ст. 2 Конвенції в мирний час не дозволений у розумінні ст. 15 Конвенції, а Держава Україна не відступила від своїх зобов`язань за Конвенцією на час проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях.

ЄСПЛ у своїй практиці також визначив, що відповідальність держави не обмежується лише тими випадками, коли наявні вагомі докази того, що неправильно скеровані постріли представників держави спричинили загибель чи ушкодження здоров`ю цивільної особи при проведенні операції з підтримання безпеки: ця відповідальність може виникати й тоді, коли представники держави, обираючи засоби і методи проведення спецоперації проти групи супротивників, не вжили усіх доступних їм запобіжних заходів, аби уникнути випадкового завдання смерті цивільним особам або ж принаймні зменшити цей ризик (рішення ЄСПЛ від 6 квітня 2004 року «Ahmet Ozkan та інші проти Туреччини» № 21689/93, § 297).

Суд зазначає, що ст. 2 Конвенції має тлумачитись у світлі міжнародно-правових норм, зокрема, норм міжнародного гуманітарного права, які відіграють загальновизнану роль у зменшенні не гуманності воєнних конфліктів. У зоні міжнародного конфлікту держави-учасниці повинні захищати життя тих, хто не залучені чи вже не залучені у військові дії, що вимагає, зокрема, надання медичної допомоги пораненим.

Отже, навіть у випадку міжнародного воєнного конфлікту закріплені у Конвенції гарантії продовжують застосовуватись, хоча й витлумачені у світлі міжнародного гуманітарного права (рішення ЄСПЛ від 16 вересня 2014 року «Hassan проти Сполученого Королівства» № 29750/09, § 104).

Суд зауважує, що зобов`язання держави провести ефективне розслідування у практиці ЄСПЛ (процесуальний аспект) також вважається зобов`язанням, невід`ємним від ст. 2 Конвенції, яка вимагає, зокрема, щоб право на життя було «захищене законом». Хоча недотримання цього зобов`язання може мати наслідки для права.

У подібних правовідносинах, а саме: у рішенні від 8 січня 2004 року у справі № 23656/94 «Ayder and Others проти Туреччини» ЄСПЛ вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70 рішення). При цьому відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є також самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб.

Отже, суд зазначає, що посилання представника КМУ на те, що слідство за фактом отримання ушкоджень здоров`я позивача триває, лише підтверджують той факт, що мають місце ознаки порушення процесуального зобов`язання держави за ст. 2 Конвенції з проведення адекватного та ефективного розслідування обставин цих подій.

При цьому суд вказує, що тривання досудового розслідування не позбавляє позивача права звертатися до суду із цивільним позовом в порядку цивільного судочинства про відшкодування немайнової шкоди, спричиненої ушкодженням його здоров`я через артилерійський обстріл в зоні проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, згідно із п. 1 та 2 ч. 2 якої моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Основні права і свободи не тільки визнаються державою, а й захищаються нею як необхідна умова її існування. В Україні основні (природні) права закріплені в Конституції України. Особисті права - невід`ємні, належать кожному від народження, не підлягають обмеженню, більшість з них носить абсолютний характер, ступінь охорони і забезпеченості і держава зобов`язана утримуватися від будь-яких дій, спрямованих на їх порушення або втручання в їх реалізацію.

Виконання державою обов`язку забезпечення і захисту прав людини, тобто, позитивних зобов`язань, вимагає натомість активного втручання держави в реалізацію прав людини (переважно соціальних, культурних та економічних прав) і в такому випадку порушення прав людини відбуватиметься через відсутність активних дій з боку держави, які унеможливлюють їх реалізацію.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно із ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

На підставі п. 1, 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, та в інших випадках встановлених законом.

За переконанням суду, іншим випадком, встановленим законом, у сенсі п. 3 ч. 2 ст. 1267 ЦК України може бути терористичний акт, відшкодування завданої шкоди яким передбачено Законом України «Про боротьбу з тероризмом».

Суд зазначає, що за ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону із наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Отже, обов`язок відшкодувати завдану ОСОБА_1 шкоду покладається на державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи, оскільки встановлення осіб, які вчинили теракт, та наявність щодо них обвинувального вироку суду не є необхідною умовою відшкодування такої шкоди державою за ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Судом також встановлено, що за період з 14 квітня 2014 року та на момент прийняття рішення судом держава Україна в особі законодавчого або виконавчого органів влади не прийняли жодного нормативного акту щодо процедури та порядку відшкодування шкоди, завданої позивачу, що передбачає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», яка унормовує право осіб, які отримали тяжкі поранення від терористичного акту, або якщо він призвів до загибелі людини, на компенсацію за завдану шкоду та компенсацію моральних страждань.

Такий стан речей створює правову невизначеність у спірних правовідносинах.

Проте відповідно до позиції ЄСПЛ принцип юридичної визначеності є одним з основних складових верховенства права (п. 61 рішення від 28 жовтня 1999 року ЄСПЛ по справі «Брумареску проти Румунії» № 28342/95).

Так юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях, зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення ЄСПЛ від 22 червня 2004 року по справі «Броньовський проти Польщі» № 31443/96).

Таким чином, суд дійшов висновку, що наразі відсутній відповідний закон на виконання положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», що, однак, не може бути перешкодою у захисті прав позивача.

Тому в даному випадку суд використовує усталену практику ЄСПЛ з приводу «низької якості» норм закону, зокрема, наведену в справі «Щокін проти України» в рішенні ЄСПЛ від 14 січня 2011 року № 23759/03, 37943/06, де наголошено, що відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачають можливість різного тлумачення такого важливого питання, порушує вимоги «якості закону», передбачені Конвенцією, та не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

При цьому в рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року по справі «Рисовський проти України» № 29979/04, ЄСПЛ вказав, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному правопорядку.

З наведеного вбачається, що відсутність порядку, про який йде мова у ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не виключає і не анулює наявне у позивача, як потерпілої особи від терористичного акту, права на відшкодування в судовому порядку завданої моральної шкоди, яке гарантоване ст. 3, 22, 55 Конституції України та ст. 1, 2, 6, 13 Конвенції, а також втілене в положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 23 ЦК України.

Суд на підставі наведеного зазначає, що посилання у ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» на відшкодування шкоди у порядку, встановленому законом, свідчить про те, що орган законодавчої влади зобов`язаний був прийняти відповідний закон, у якому мав конкретизувати зобов`язання держави відшкодувати шкоду, про яке уже проголошено у такій нормі, зокрема, порядок та строки відшкодування, його розмір, органи, уповноважені здійснювати його.

Разом з тим, якщо держава ухиляється впродовж 6 років від запровадження дієвого законодавчого механізму за відшкодування моральної шкоди особам, які зокрема отримали ушкодження здоров`я в результаті терористичного акту на території держави в умовах збройного конфлікту, в тому числі і на територіях, підконтрольних Україні, то така обставина не має унеможливлювати захист права позивача на отримання відшкодування спричиненої немайнової шкоди за наслідками справедливого розгляду її справи судом, що гарантовано Конституцією України.

При цьому Держава Україна в особі органу законодавчої влади, яким є Верховна Рада України протягом тривалого часу не прийняла відповідний закон, не урегулювала у достатній мірі вказані суспільні відносини, хоча не відмовилася та не обмежила свою відповідальність перед громадянами за шкоду, спричинену терористичним актом.

Отже, дії Держави Україна, з огляду на низку рішень ЄСПЛ з приводу дефектів якості закону, щодо не впровадження в порядку позитивного зобов`язання держави законодавчих механізмів реалізації ефективного захисту порушених прав громадян, не узгоджуються із задекларованими у ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» принципами боротьби з тероризмом у вигляді законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина.

Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2019 року по справі 265/6582/16-ц.

Суд при цьому зауважує, що не можна поставити реалізацію існуючого у позивача права на справедливу сатисфакцію в залежність від вирішення Державою України системної правової проблеми з ухвалення відповідного закону на базі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Натомість функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення ЄСПЛ у справі «Озтюрк проти Туреччини» № 22479/93, п. 55).

Таким чином, відсутність належного законодавчого врегулювання, недотримання державою своїх позитивних зобов`язань, покладає на судову гілку влади вирішення спірних питань, виходячи з принципу верховенства права, вимог Конституції України, прецедентної практики ЄСПЛ та рішень Конституційного Суду України.

На підставі практики ЄСПЛ та відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» у позивача виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за ушкодження його здоров`я внаслідок обстрілів 15 червня 2015 року с. Широкіне у зоні проведення антитерористичної операції.

Відсутність дотримання державою позитивних зобов`язань за Конвенцією внаслідок спричинення шкоди мирному населенню внаслідок проведення антитерористичної операції було констатовано у численних рішеннях Верховного Суду, зокрема, у постановах від 1 квітня 2020 року по справах № 229/2827/17, 242/1642/17, від 25 березня 2020 року по справах № 757/45419/16, 310/1739/17, 225/3979/17-ц, 229/3693/16, 757/50562/16-ц, 757/61954/16-ц, від 18 березня 2020 року по справах № 757/54411/16-ц, 243/11658/15-ц, від 12 березня 2020 року по справах № 236/2706/16-ц, 229/3692/16-ц, від 4 березня 2020 року по справі № 237/557/18-ц.

Обов`язком суду є формування практики, заповнення прогалин у законодавстві з дотриманням принципу верховенства права та пріоритетності захисту прав людини. Тому порушення права позивачки, встановленого ст. 2 Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати компенсації державою.

Визначаючи розмір компенсації за моральні страждання позивача, суд враховує фактичні обставини справи, принцип розумності та справедливості, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ.

В цьому сенсі, суд врахував відсутність відшкодування державою позивачу завданої шкоди в результаті теракту впродовж тривалого часу, неможливість відновлення здоров`я позивача до стану, який був до 15 червня 2015 року, необхідність проводжувати його лікування.

Також суд бере до уваги відсутність спеціального порядку відшкодування такої шкоди, нездатність держави захистити здоров`я ОСОБА_1 за ст. 2 Конвенції у розумінні практики ЄСПЛ, відсутність результатів розслідування випадку заподіяння тілесних ушкоджень позивачу.

Суд зазначає, що ушкодження здоров`я позивача сталося на території, підконтрольній Україні, однак держава не забезпечила в умовах збройного конфлікту через проведення антитерористичної операції безпеку і захист позивача ОСОБА_1 , як вищу соціальну цінність за ст. 3 Конституції України, а правоохоронні органи не забезпечили належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, оскільки кримінальне провадження за даними подіями досі триває.

Моральна шкода позивача мотивована, поміж іншого, вкрай тяжкими і незворотними моральними стражданнями, пережитим нестерпним фізичним болем, глибокими психологічними переживаннями та хвилюваннями від отриманих ним численних ушкоджень здоров`я, що призвели до втрати кінцівки через потрапляння під обстріли снарядів, а тому перенесена травмуюча подія призвела до негативного відбиття на стані його здоров`я, психічно-емоційному стані, що змушує його й наразі звертатись до лікарів для продовження свого лікування. Внаслідок отриманого порання та каліцтва, він назавжди втратив доступ до професії та по життєво залишився з інвалідністю, що унеможливлює надалі матеріально утримувати родину, тобто відбулися суттєві зміни в умовах життя позивача.

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір. Залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості завданої шкоди.

Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2019 року по справі 265/6582/16-ц.

Таким чином, суд, керуючись положеннями ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та усталеною судової практикою ЄСПЛ, дійшов висновку, що Держава Україна не дотрималась положень ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не забезпечивши право на безпеку здоров`я позивачки та життя членів її родини, не забезпечила гарантовані Женевськими Конвенціями 1949 року права позивачки на захист від наслідків війни, а також не забезпечила ефективного розслідування події травмування ОСОБА_1 в межах кримінального провадження за цими фактами.

Також суд враховує характер, обсяг та глибину заподіяних позивачу тяжких і незворотних моральних страждань та їх негативних наслідків для його здоров`я, що погіршуються умовами його вимушеного переміщення з території проведення антитерористичної операції і створює додаткові страждання для нього.

Суд зауважує, що чинне законодавство України не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Крім цього суд зважає на те, що при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно зважати, що така шкода не може бути відшкодована у даному випадку в повному обсязі державою Україна.

Крім цього судом була врахована практика ЄСПЛ щодо розміру компенсації нематеріальної шкоди, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 8 січня 2004 року по справі № 23656/94 «Ayder and Others проти Туреччини», в рамках якої ЄСПЛ присудив кожному заявникові по 14500 євро, як компенсацію за нематеріальну шкоду, не пов`язаної зі смертю людини.

Враховуючи наведені судом посилання та обґрунтування, а також зважаючи, що держава не дотримала своїх саме позитивних зобов`язань в контексті ст. 2 Конвенції, а не негативних, то виходячи з обставин справи, керуючись принципом розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позивачу ОСОБА_1 державою України підлягає відшкодування моральна шкода, завдана внаслідок ушкодження його здоров`я в розмірі 500 000 грн., внаслідок чого вимоги останнього підлягають повному задоволенню.

За переконанням суду, зазначений розмір відшкодування укладається в межі проголошених Женевськими Конвенціями принципів поваги до потерпілого ОСОБА_1 пом`якшує спричинені негативні наслідки у вигляді відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі, що є справедливою сатисфакцією в розумінні практики ЄСПЛ, будучи необхідною допомогою позивачу у його життєвій ситуації, в яку він потрапив.

Щодо аргументів представника КМУ про те, що до повноважень КМУ не належить відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, і КМУ не є належним представником Держави України у цій справі, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» Кабінет Міністрів України здійснює організацію боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Таким чином, КМУ має повноваження не тільки з організації боротьби з тероризмом в Україні, але й із забезпечення її необхідними силами, засобами та ресурсами. Враховуючи особливості процесуального представництва Держави України як сторони справи та характер спірних правовідносин, пов`язаних із застосуванням, зокрема, Закону України «Про боротьбу із тероризмом», суд вважає, що саме КМУ повинен відповідати від імені держави Україна у даній справі.

Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2019 року по справі 265/6582/16-ц.

При цьому співвідповідачем у суді від імені Держави, поряд із органом, який представляє державу в конкретних спірних відносинах (Кабінет Міністрів України), повинна виступати по даній справі також Державна казначейська служба України, як центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, оскільки задоволення позовних вимог провадиться шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку коштів державного бюджету (п. 1, 3 «Положення про Державну казначейську службу України», затвердженого Кабінетом Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215).

Суд не приймає посилання представника Державної казначейської служби України про некоректність вимог позивачки, оскільки за ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Отже, управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України.

Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року по справі № 242/4741/16-ц та Верховним Судом у постанові від 22 липня 2020 року по справі № 295/711/19.

Суд при цьому зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту його прав у вигляді цього позову до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди є ефективним та відновить його порушені права.

Також суд відхиляє доводи представника КМУ про те, що держава Україна не є належним відповідачем у справі, оскільки відповідати за вимогами повинна Російська Федерація, посилаючись при цьому на положення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», оскільки завдана шкода позивачці є наслідком дій РФ на територіях окремих районів Донецької області.

З цього приводу суд зазначає, що в Преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано, що дії РФ на території окремих районів Донецької та Луганської областей, АР Крим та м. Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права.

За п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема, сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей.

В преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано також, що дата початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за ч. 2 ст. 1 якого датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Суд при цьому зауважує, що оскільки Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» набув чинності 24 лютого 2018 року, то за ст. 58 Конституції України він не має зворотної дії в часі.

Так за ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Отже з 20 лютого 2014 року до 24 лютого 2018 року тимчасово окупованою територією України була лише та, що визначена ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», до якої не відносилась територія Донецької області.

На теперішній час відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької області триває антитерористична операція, оскільки за ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція може здійснюватися одночасно із відсіччю збройної агресії в порядку ст. 51 Статуту Організації Об`єднаних Націй та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану відповідно до Конституції України та законодавства України.

За ст. 11 КК злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Відповідно до ст. 18 КК суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Таким чином вбачається, що за ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» особами, якими заподіяно шкоду громадянам терористичним актом, є засуджені особи за відповідний злочин, передбачений законом України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, суд зауважує, що, по-перше, на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на 15 червня 2015 року територія с. Широкине Волноваського району Донецької області не вважалась окупованою Російською Федерацією, а була територією проведення антитерористичної операції, яка досі триває. По-друге, вимоги в порядку регресу державою України про відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терактом, подаватися повинні за ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до засуджених осіб за злочин, передбачений ст. 258 КК України, а не до РФ.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на РФ відповідно до принципів і норм міжнародного права.

На це суд зазначає, що в міжнародному праві діє принципу суверенної рівності держав, що закріплений у п. 1 ст. 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із ст. 5 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 2 грудня 2004 року Російська Федерація, як суверенна держава має імунітет щодо себе і своєї власності від юрисдикції національних судів іншої суверенної держави.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», держави є рівними між собою і жодна з них без її згоди не підсудна судам іншої. Згідно із Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представників і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень згаданих Конвенцій.

На підставі ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Виходячи з наведеного вмотивування, суд зазначає, що, по-перше, РФ має судовий імунітет від рішень національних судів України, по-друге, підстави та обґрунтування пред`явленого ОСОБА_1 позову до суду не свідчать про необхідність участі в якості відповідача по даній справі Російської Федерації.

При цьому суд зауважує, що ухвалою від 09 грудня 2020 року в задоволенні клопотання представника Кабінету Міністрів України про залучення до участі у якості 3-ї особи без самостійних вимог, Російської Федерації, судом було відмовлено.

За ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційною до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином за ст. 141 ЦПК України в разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору.

Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року по справі № 161/4985/17 та від 20 листопада 2019 року по справі № 210/3177/17.

Враховуючи наведене, а також вимоги Закону України «Про судовий збір» на момент подання позову ОСОБА_1 , та зважаючи на повне задоволення заявлених позовних вимог останнього, суд дійшов висновку, що по даній справі належить стягнути за ст. 141 ЦПК України з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави судовий збір в розмірі 5 000, 0 грн.

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба безпеки України, Міністерство Оборони України, Міністерство Внутрішніх Справ України, Міністерство Закордонних Справ - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану каліцтвом та ушкодженням здоров`я у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч ) грн.

Стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави судовий збір у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РКНОПП НОМЕР_2 , тимчасово зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , тел. НОМЕР_3

Відповідач: Кабінет Міністрів України, , знаходиться в м. Києві по вул. Грушевського 12/2.

Відповідач: Державна казначейська служба України, , знаходиться в м. Києві по вул. Бастіонній 6.

Третя особа: СЛУЖБА БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ, , 01034, м. Київ, вул. Володимирська, 33,

Третя особа: МІНІСТЕРСТВО ОБОРОНИ УКРАЇНИ, код ЄДНПОУ 00034022, 03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 6,

Третя особа: МІНІСТЕРСТВО ВНУТРІШНІХ СПРАВ УКРАЇНИ, , 01024, м. Київ, вул. Ак. Богомольця, 10,

Третя особа: МІНІСТЕРСТВО ЗАКОРДОННИХ СПРАВ УКРАЇНИ, , 01018, м. Київ, Михайлівська площа, 1,

У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному повний текст рішення підписано 29 грудня 2020 року.

Суддя І.М. Міхєєва»

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Федотова В.М.

.