ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 676/1532/20

Провадження № 22-ц/4820/678/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом особистої приватної власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Швець О.Д. від 01 листопада 2022 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звертаючись в суд з цим позовом до ОСОБА_3 (теперішнє прізвище ОСОБА_4 ), посилався на те, що він з 19.09.2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 24.02.2020 року.

Під час спільного проживання сторонами було придбано житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка оформлена на відповідачку згідно договору купівлі-продажу від 27.12.2013 року, та автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску, об`ємом двигуна 1596 куб. м., що також зареєстрований на відповідачку.

Вказаний автомобіль ОСОБА_2 09.11.2019 року відчужила без його згоди. Відповідачка категорично відмовляється від добровільного поділу майна та компенсації за проданий без його згоди автомобіль.

Позивач вважає, що спірна квартира та автомобіль були придбані за час спільного проживання, тому належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Відтак частки сторін у спірній квартирі є рівними, тобто 1/2.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житлову квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири, визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску, об`ємом двигуна 1596 куб. м., та стягнути з відповідачки частину вартості автомобіля.

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача з зустрічною позовною заявою, в якій вказувала, що під час спільного проживання сторони придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 . Однак автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску, був придбаний за її особисті кошти, які вона отримала (10000 доларів США) у дарунок від матері ОСОБА_5 , що отримала спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6 .

Влітку 2019 року ОСОБА_1 надав згоду на продаж цього автомобіля та написав заяву, що не претендує на вказаний автомобіль, який оформлений на неї. Спірний автомобіль був проданий нею 09.11.2019 року за 100000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу. З цих підстав вона просила суд визнати вказаний автомобіль об`єктом особистої приватної власності та стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01.11.2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості автомобіля марки Ford, модель Focus, 2012 року випуску, об`ємом двигуна 1596 куб.м, тип палива бензин або газ, VIN НОМЕР_1 , в сумі 126509,04 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2693,91 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 175,80 грн. витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом особистої приватної власності відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення суду скасувати як незаконне та зустрічний позов задовольнити, а в позові ОСОБА_1 в частині стягнення частини вартості автомобіля відмовити. На її думку, суд першої інстанції неправильно застосував статтю 60 СК України, оскільки судом не встановлено, за рахунок яких грошових коштів був придбаний спірний автомобіль. Позивач ОСОБА_1 достатніх доказів не надав, а в позові взагалі не вказував про те, що автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, посилався лише на те, що автомобіль придбаний в період шлюбу. ОСОБА_1 було відомо, що матір ОСОБА_2 після отримання спадщини подарувала їй 10000 доларів США і ці кошти стали особистою приватною власністю відповідачки, за які вона потім придбала спірний автомобіль.

ОСОБА_1 спірним автомобілем не користувався, що підтвердив в судовому засіданні його представник. Відчуження автомобіля відбулося не проти волі ОСОБА_1 , оскільки він надав розписку, що не претендує на автомобіль. Відповідно цією розпискою ОСОБА_1 підтвердив, що не заперечував проти відчуження автомобіля та не претендує на половину його вартості.

Також суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_3 мала б нотаріально засвідчити договір дарування 10000 дол. США відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України. Але договір дарування 10000 дол. США апелянтка та її матір не укладали. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено 334 договори дарування грошових коштів в сумі по 30 дол. США і один договір на 10 дол. США, що еквівалентно менше п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому за ЦК України дозволена проста письмова форма договору дарування.

Висновок суду про те, що ці договори дарування укладені з метою уникнення поділу майна є неправильним, оскільки ОСОБА_1 ці договори не оспорював з підстав їх фіктивності, як не оспорював і розписку від 24.08.2019 року в судовому порядку, що свідчить про дійсність цих правочинів.

В засіданні апеляційного суду представниця апелянтки підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.09.2013 року, який розірвано рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 24.02.2020 року, що набрало законної сили 26.03.2020 року.

Під час спільного проживання сторони за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріально 27.12.2013 року, придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 .

У період з 30.01.2018 року по 09.11.2019 року у власності ОСОБА_3 перебував автомобіль Ford Focus, д.н.з. НОМЕР_2 ,2012 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб.м.

Відповідно до договору купівлі-продажу №6843/2019/1764997 від 09.11.2019 року, виданого ТСЦ № 6843 Регіонального сервісного центру МВС в Хмельницькій області, ОСОБА_3 продала автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску, зареєстрований за нею 30.01.2018 року, ОСОБА_7 за 100 000 грн.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2017 року, матір ОСОБА_3 , ОСОБА_5 є спадкоємицею 1/2 частини грошових вкладів та процентів у ПАТ Сбербанк, автомобіля Lada Granta, 2014 р.в., земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_2 РФ після смерті своєї матері.

Згідно з розпискою ОСОБА_5 від 27.11.2017 року вона отримала 100000 рублів від продажу спадкового автомобіля Lada Granta.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки і житлового будинку від 30.11.2017 року ОСОБА_5 та інший спадкоємець отримали за продаж цього майна 900 000 рублів.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірні квартира та автомобіль набуті сторонами в період шлюбу, ОСОБА_3 не спростувала достатніми та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя, а отже, це майно належить до спільної сумісної власності сторін. ОСОБА_1 не надав письмову згоду на відчуження автомобіля, це майно вибуло зі спільної власності сторін, відтак слід стягнути з ОСОБА_3 на його користь 1/2 частину вартості цього автомобіля.

Доводи апеляційної скарги про помилковість цих висновків суду та належність автомобіля до особистої приватної власності апелянтки є необґрунтованими.

Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічну норму містить частина 2 статті 372 ЦК України.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Отже, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відтак саме на ОСОБА_2 покладався тягар доказування, що автомобіль Ford Focus був придбаний за її особисті кошти, отримані в дарунок від матері.

Як стверджувала остання у зустрічній позовній заяві, мати подарувала їй 10000 доларів США, за які вона в подальшому придбала спірний автомобіль.

В засіданні апеляційного суду представниця апелянтки також підтвердила, що матір ОСОБА_2 мала внутрішню волю подарувати доньці 10 тис. доларів США (яку й реалізувала), проте не виявляла регулярно впродовж одного дня волевиявлення (334 рази) на дарування 30 доларів, 10 доларів ОСОБА_2 .

Згідно з ч.5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд першої інстанції дав належну оцінку представленим відповідачкою договорам дарування грошових коштів, укладеним 03.12.2017 року між ОСОБА_2 та її матір`ю ОСОБА_5 ( 1 договір на суму 10 доларів США та 333 договори про дарування 30 доларів США) і правильно констатував, що ОСОБА_2 , отримавши в дарунок 10000 доларів США, мала б нотаріально засвідчити цей договір.

Натомість ці 334 договори дарування коштів, на які апелянтка, крім того, не посилалася у зустрічній позовній заяві, складені саме з метою ухилення від виконання закону (ч.5 ст. 719 ЦК України) щодо обов`язковості нотаріального посвідчення договору дарування коштів у сумі 10000 доларів США.

Відтак суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги ці докази як неналежні та недопустимі.

Інших доказів на спростування режиму спільної власності подружжя на спірний автомобіль, придбаний за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, апелянткою не надано.

Матеріали справи також не містять жодних доказів щодо того, які саме кошти ( з якого джерела) витрачено на придбання автомобіля.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції правильно констатував, що ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності набутого в шлюбі автомобіля Ford Focus.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст. 65 СК України).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.11.2019 року ОСОБА_3 продала автомобіль Ford Focus, д.н.з. НОМЕР_2 2012 року випуску, зареєстрований за нею 30.01.2018 року, ОСОБА_7 за 100 000 грн.

Матеріали справи не містять доказів, що вказаний договір стосовно цього автомобіля як цінного майна укладено за письмової згоди позивача як другого з подружжя.

Розписка ОСОБА_1 від 24.08.2019 року, згідно з якою він не претендує на автомобіль Ford Focus НОМЕР_2 , 2012 року випуску, який оформлений на його дружину ОСОБА_3 , не є його письмовою згодою на відчуження автомобіля.

Крім того, частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і

Складена ОСОБА_1 розписка також не є договором щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності у розумінні статей 202, 626, 627 ЦК України та статті 69 СК України.

Сам факт заперечення апелянткою належності спірного автомобіля до спільної сумісної власності подружжя до його продажу свідчить про те, що виручені кошти від його продажу ОСОБА_2 використано не в інтересах сім`ї.

Згідно з висновком експерта №СЕ-19/123-21/5226-АВ від 28.08.2021 року встановити ринкову вартість автомобіля типу легковий хетчбек- в марки Ford, модель Focus, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб. м., тип палива бензин або газ, VIN- НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_7 , на час проведення оцінки не представляється можливим у зв`язку з тим, що КТЗ не був наданий на огляд. За даними довідника-каталогу «Бюлетень-автотоварознавця» №119, станом на момент оцінки середня вартість в Україні автомобілів Ford Focus 1.6 Ti-VCT 86 HP 5dr, 2012 року випуску, при їх нормативному пробігу та нормальному середньостатистичному технічному, експлуатаційному і укомплектованому стані, з комплектністю близько до базової, без оновлення, пошкоджень і суттєвих дефектів, становить 253 018,08 грн.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що автомобіль, який належав до спільної сумісної власності подружжя, відповідачка здійснила його відчуження проти волі позивача і не в інтересах сім`ї, відтак слід стягнути з неї на користь позивача частину вартості цього автомобіля, що складає 126509,04 грн.

Спірний автомобіль на час вирішення спору належить третій особі, а отже, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову про визнання його об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2023 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк