КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6320/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Олійника В.І., Кулікової С.В.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому просив суд стягнути з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 65267,40 грн, а також стягнути з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 182887,05 грн.

Позов обгрунтовував тим, що 24.03.2020 року позивач звільнився з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» де він працював на посаді механіка 3 помічника командира.

Позивач пропрацював на підприємстві з 07.10.1967 року.

Вказував, що працював у день звільнення та з ним не було проведено розрахунок у визначений законом строк. Більш того, на неодноразові звернення з вимогою проведення розрахунку працівники бухгалтерії відповідача посилались на відсутність коштів та обіцяли виплатити заборгованість трохи пізніше.

Сума нарахованої позивачеві, але не виплаченої заробітної плати становить 65 267,40 грн.

Крім того, зазначив, що кількість робочих днів у січні 2020 року - 21 день, кількість робочих днів у лютому 2020 року - 20 днів, а тому загальна кількість робочих (відпрацьованих робочих днів у січні та лютому) - 41 день.

Сума заробітку/доходу за січень - лютий 2020 року складає 17 237,46 грн.

Таким чином середньоденна заробітна плата за січень-лютий 2020 року складає 17 237,46/41=420,43 грн.

Період невиплати належних позивачу сум з вини відповідача складає з 24.03.2020 по 07.12.2021 складає 426 (робочі дні).

Отже, середній заробіток за час затримки проведення розрахунків складає 420,43x435 = 182 887,15 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року задоволено позов. Стягнуто з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 182887 гривень 05 копійок. Стягнуто з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1828,88 грн.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2023 року виправлено описку в тексті рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.01.2023 року шляхом зазначення в першому абзаці резолютивної частини рішення слово «частково» після слова «задовольнити», в другому абзаці резолютивної частини рішення правильної суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку 180364 гривні 47 копійок та вказати третій абзац резолютивної частини рішення наступного змісту «В іншій частині позовних вимог - відмовити».

Не погодившись із рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року, Державне підприємство водних шляхів «Укрводшлях» 10 лютого 2023 року подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з державного підприємства відомих шляхів «Укрводшлях» на користь ОСОБА_1 та зменшити розмір стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні (з урахуванням критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувало тим, що суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Вказує, що стягнення з апелянта середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 182887,05 грн, який фактично у три рази є більшим за заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 65267,40 грн не є справедливим та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, а тому вважає, що така вочевидь пропорційно несправедлива міра відповідальності не може та не повинна бути застосована до апелянта.

Зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на пояснення апелянта з приводу того, що затримка виплати заробітної плати позивачу була зумовлена саме відсутністю коштів у ДП «Укрводшлях» у попередні періоди, а заборгованість з заробітної плати була погашена одразу за фінансової можливості.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказав, що у відзиві на позовну заяву ДП «Укрводшлях» зазначав, що вважає справедливу суму 25 000 грн як суму середнього заробітку за час розрахунку при звільненні. Вказав, що представник позивача у відповіді на відзив не заперечив щодо орієнтовного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відтак вважає, що позивач погодився з вказаною сумою. Однак суд першої інстанції не звернув увагу на даній обставини.

Апелянт зазначив також, що суд першої інстанції не врахував, що позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу у справі № 758/10759/21 лише у серпні 2021 року, тобто через 17 місяців після звільнення, що підтверджує факт умисного зволікання ним задля отримання можливості заявлення позовних вимог щодо стягнення ґрунтовних та значних сум середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вважає, що позивач міг би звернутись до суду з відповідною заявою одразу після звільнення та неотримання заробітної плати вдень звільнення, проте умисно не здійснив таких дій.

20 березня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечував проти доводів апеляційної скарги, а саме з приводу того, що апелянт вказав, що у відзиві на позовну заяву ДП "Укрводшлях" зазначав, що вважає справедливою сумою 25 000 грн, як суму середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, та що представник позивача у відповіді на відзив не заперечив щодо орієнтовного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який запропонував апелянт з огляду на об'єктивно існуючі обставини справи. Відтак, на думку апелянта позивач погодився з вказаною сумою. Однак представник позивача вважає, що апелянт хибно розтлумачив відповідь на відзив на позовну заяву, оскільки позивач в цілому у відповіді на відзив вказав, що підстави для зменшення судом розміру середнього заробітку - відсутні, а також в судовому засіданні суду першої інстанції підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечуючи проти доводів апелянта про те, що суд першої інстанції має право на зменшення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилався на правові позиції Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 461/6803/16-ц та вказав, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільненні, або коли вони (ці суми повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір і задовольняючи частково позовні вимоги (з урахуванням ухвали суду від 27.01.2023 року про виправлення описки) суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач в день звільнення позивача не провів з ним розрахунок, зокрема не виплатив нараховану заробітну плату в сумі 65267,40 грн, при цьому здійснив її виплату тільки 24.12.2021 шляхом перерахунку на картковий рахунок позивача, що підтверджується випискою з рахунку. Перевіривши розрахунки позивача робочих днів за період з 24.03.2020 по 07.12.2021, суд першої інстанції дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24.03.2020 по 07.12.2021 в сумі 180364,47 грн (420,43 грн середньоденна заробітна плата * 429 кількість днів затримки розрахунку).

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заробітної плати, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що до відкриття провадження відповідач сплатив позивачу 65267,40 грн заборгованості по заробітній платі.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону. Рішення в цій частині сторонами не оскаржувалось.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 24 березня 2020 року ОСОБА_1 , звільнився з ДП водних шляхів "Укрводшлях" де він працював на посаді механіка 3 помічника командира, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача. Позивач пропрацював на підприємстві відповідача з 07.10.1967 року (а.с. 4-6 том 1).

Встановлено також, що з відповіді ДП водних шляхів "Укрводшлях" від 10.02.2021 року № 10-07/63 на адвокатський запит адвоката Балясного Р.Р., вбачається, що в день звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із виходом на пенсію йому належало виплати без сплати податку на доходи фізичних осіб 120 840,77 грн. Вказана сума враховувала 52 дні не використаної щорічної та додаткової відпусток, які становили 16 057,08 грн, виплати за нічні години роботи 551,56 грн, виплата за вислугу років 1656,80 грн та виплата одноразової допомоги у зв`язку із виходом на пенсію у розмірі 16350 грн.

Однак у зв`язку із скрутним фінансовим становищем та бездіяльністю попередніх керівників при виплаті заробітної плати у 2018-2019 роках, ОСОБА_1 було виплачено 55573,37 грн. Загальна сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати на 08.02.2021 року становить 65267,40 грн (а.с. 12 том 1).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в день звільнення позивача не провів з ним розрахунок, зокрема не виплатив нараховану заробітну плату в сумі 65267,40 грн, при цьому здійснив її виплату тільки 24.12.2021 року шляхом перерахунку на картковий рахунок позивача, що підтверджується випискою з рахунку.

Судом встановлено, що виплата всіх належних позивачу при звільненні сум проведена з порушенням встановленого ст. 116 КЗпП України строку з вини відповідача. Будь-яких доказів на спростування вказаної обставини суду надано не було.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у день звільнення, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові, Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 759/10161/19 (провадження № 61-14628св20) зазначила, що за змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення та, зокрема, визначених Верховним Судом критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 759/10161/19 (провадження № 61-14628св20).

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дослідив всі докази по справі, дав належну оцінку, разом з цим в порушення ст. 263 ЦПК України про застосуванні норм матеріального права не врахував висновків Верховного Суду викладені у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 759/10161/19.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що з позивачем ОСОБА_1 у день звільнення, не було проведено розрахунок у визначений законом строк, а тому між сторонами існував спір щодо розміру належних до виплати сум при звільненні працівника, а невиплачена сума при звільненні (65 267,40 грн) є меншою майже в три рази, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (182 887,05 грн), тому з урахуванням конкретних обставин справ, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невеликим розміром суми заборгованості порівняно із сумами середнього заробітку, нарахованими за період затримки розрахунку при звільненні.

Зазначена сума у позові не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає за необхідне визначити розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 65 267,40 грн, тобто від заявленого позивачем розміру.

Колегія суддів вважає слушними посилання представника відповідача на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Суд апеляційної інстанції при зменшенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні враховує також доводи апеляційної скарги про те, що затримка виплати заробітної плати позивачу була зумовлена саме відсутністю коштів у ДП «Укрводшлях» у попередні періоди, разом з тим заборгованість з заробітної плати була погашена одразу за фінансової можливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу у справі № 758/10759/21 лише у серпні 2021 року, тобто через 17 місяців після звільнення, що підтверджує факт зволікання ним задля отримання можливості заявлення позовних вимог щодо стягнення ґрунтовних та значних сум середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що позивач міг би звернутись до суду з відповідною заявою одразу після звільнення та неотримання заробітної плати вдень звільнення, проте таких дій не здійснював, частково знайшли своє відображення, і були взяті до уваги судом апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не врахував правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 759/10161/19 (провадження № 61-14628св20), не урахував дійсних обставин справи, і як наслідок не вірно визначився з розміром середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та позовних вимог, а відтак понесені судові витрати, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ДП Водних шляхів "Укрводшлях" складає у розмірі 1202,48 грн (ціна позову 248154,45 грн, задоволено позовні вимоги на 65267,40 грн, тобто на 26,30%; судовий збір що підлягав сплаті в суді першої та апеляційної інстанції становить 1828,88 грн та 2743,32 грн відповідно; 4572,2грн*26,30%=1202,48 грн).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає зміні в частині стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року змінити в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» (ЄДРПОУ: 0315102, адреса: 04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, буд. 12) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 65 267,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» (ЄДРПОУ: 0315102, адреса: 04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, буд. 12) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати у розмірі 1202,48 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «13» квітня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді В.І. Олійник

С.В. Кулікова