Справа № 161/6036/23
Провадження № 2/161/2178/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову в забезпеченні позову

19 квітня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд в складі:

головуючого-судді Гриня О. М.,

за участю секретаря судового засідання Остимчук О. М.,

розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Шкурбатської Надії Юхимівни про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

17 квітня 2023 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Разом із вказаною позовною заявою ОСОБА_1 через свого представника адвоката Шкурбатську Н. Ю. звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.

Позов обґрунтовано тим, що 30 січня 2023 року в м. Луцьку по вул. Дубнівська, 24 водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Volkswagen Bora, номерний знак НОМЕР_1 , на нерегульованому перехресті вул. Дубнівська Карпенка-Карого при повороті ліворуч не надав переваги в русі автомобілю марки Mercedes-Benz E 320, номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку та скоїв з ним зіткнення. Вартість матеріального збитку, завданого позивачу як власнику автомобіля Mercedes-Benz E 320, номерний знак НОМЕР_2 , становить 275 854,74 гривень. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2023 року відповідача ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди. Цивільно-правова відповідальність відповідача на час вчинення ДТП була застрахована АТ «СГ «ТАС», а тому страхова компанія здійснила виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 154 610,63 гривень. Таким чином, на думку позивача, ОСОБА_2 має відшкодувати їй решту матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді автомобіля Mercedes-Benz E 320, номерний знак НОМЕР_2 , тобто в розмірі 121 244,11 гривень. Крім того, позивач заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000,00 гривень.

Мотивуючи необхідність забезпечення вищевказаного позову, заявник зазначає, що підстави позову вказують на відчуження майна відповідачем, зокрема, автомобіля Volkswagen Bora, номерний знак НОМЕР_1 . Відповідач має відшкодувати ОСОБА_1 матеріальні збитки та моральну шкоду, завдані внаслідок ДТП, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

На підставі наведеного заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки Volkswagen Bora, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Сторони в судове засідання не з`явились, оскільки не повідомлялись про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України, що не є перешкодою для розгляду даної заяви.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову, дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частинами першою, третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Також підставою для вжиття заходів забезпечення позову є достатньо-обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених процесуальним законом, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 травня 2020 року (справа №759/3972/18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Правова природа арешту майна, вчиненого у зв`язку із провадженням в цивільній справі, полягає у обмеженні права розпорядженні ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, укладення інших правочинів), при цьому за власником зберігається право користування. Таке обмеження допускається, якщо воно передбачено законом і є обґрунтованим.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання заявника на те, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити і унеможливити виконання рішення суду не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зі змісту ст. 149 та 151 ЦПК України вбачається, що до предмету доказування під час розгляду заяви про забезпечення позову, зокрема входять обставини, які свідчать про те, що невжиття цих заходів може істотно ускладнити чи унеможливити у майбутньому виконання рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору, що виник між сторонами, є відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди, завданих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд ураховує, що заявник належним чином не обґрунтувала свого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист її прав, за захистом яких вона звернулася до суду. У заяві належним чином не обґрунтовано, які існують обставини, що можуть свідчити про реальну можливість невиконання рішення суду у разі задоволення позову (наявність відповідної особи у Єдиному реєстрі боржників, наявність судових рішень та як наслідок виконавчих проваджень щодо боржника, оголошення його банкрутом, тощо).

В заяві про забезпечення позову не наведено обставин, які б давали підстави вважати, що рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог, може бути не виконане з боку відповідача.

До заяви про забезпечення позову не додано доказів щодо здійснення (або наміру здійснення) відповідачем дій з відчуження належного йому майна.

Таким чином, суд за відсутності належного обґрунтування необхідності застосування обраного заявником заходу забезпечення позову, дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.149-153 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 адвоката Шкурбатської Надії Юхимівни про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду О. М. Гринь