Справа № 461/2679/23
Провадження № 2-з/461/3/23
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

17.04.2023 року місто Львів Галицький районний суд м. Львова у складі головуючого судді Стрельбицький В.В., розглянувши заяву адвоката Власюк Катерини Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільної сумісною власністю, поділ майна подружжя,

встановив:

Фактичні обставини справи, суть клопотання та дані про особу, яка його заявила,

суть питання, яке вирішується судом.

Адвокат Власюк Катерина Петрівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до Галицького районного суду м. Львова з заявою про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільної сумісною власністю, поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи подану заяву, представник вказує, що між сторонами виник спір відносно поділу спільного майна подружжя у зв`язку з чим, 29.03.2023 ОСОБА_1 було пред`явлено до Деснянського районного суду м. Києва позов до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Разом із позовною заявою до даного суду було подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.04. 2023 у справі № 754/4360/23 (провадження № 2/754/2802/23), позовну заяву залишено без руху. Зазначена ухвала суду мотивована тим, що у позовній заяві не зазначено вартості кожного з об`єктів нерухомості, що є предметом спору і перешкоджає визначенню територіальної підсудності при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, та може у майбутньому мати наслідком скасування судового рішення. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто останньому. З метою визначення ціни позову та зазначення вартості спірного нерухомого майна ОСОБА_1 звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «БЮРО ОЦІНКИ «ЗЕНІТ», у результаті чого ОСОБА_1 отримано звіт про оцінку майна відносно 36 об`єктів нерухомості, які є предметом спору. Згідно із звітами про оцінку майна, найдорожчими об`єктом є нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , державну реєстрацію на які здійснено 18.06.2019. Ринкова вартість об`єкта оцінки становить 19730900 грн. За таких обставин заявник стверджує, що у результаті усунення ОСОБА_1 недоліків позовної заяви, справу №754/4360/23 буде направлено Деснянським районним судом м. Києва за підсудністю до Галицького районного суду м. Львова, виходячи з положення ч. 1 ст. 30 ЦПК України, а саме за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна вартість якого є найвищою.

Таким чином, адвокат Власюк К.П, вказує, що з метою оперативного розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки є обґрунтовані ризики втрати об`єктів спору до прийняття судового рішення заява про забезпечення позову скеровується безпосередньо до Галицького районного суду м. Львова, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, а саме до подання позовної заяви, оскільки таку ще не передано за підсудністю.

Заявник стверджує, що на момент звернення до суду з даною заявою є три факти відчуження або вжиття заходів для відчуження ОСОБА_2 майна. Отже, існує ймовірність того, що усе майно буде відчужено, у зв`язку із чим є реальна загроза неможливості виконати рішення суду та, відповідно, ОСОБА_1 буде змушений подавати до суду нові позови до нових власників про витребування майна з чужого незаконного володіння. 12.09.2003 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, зареєстрований Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, про що, 12.09.2003 складено актовий запис № 298 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Наразі між сторонами триває шлюборозлучний процес. У період офіційно зареєстрованого шлюбу сторони придбали нерухоме майно для спільного користування їхньої сім`ї, право власності на які оформлялось на ОСОБА_2 . Також, з метою ведення сімейного бізнесу, його розвитку та отримання прибутку за рахунок спільних коштів та спільними зусиллями сторонами було створено Приватне підприємство «ВІТАФАРМ»; Приватне підприємство «МАСФОРТ», а також сторони спільно формували статутний фонд та спільно вели господарську діяльність Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «АКВА-ВИТА». Разом з тим, з метою розвитку спільного сімейного бізнесу сторони здійснювали купівлю нерухомого майна, право власності на яке реєструвалось за юридичними особами. Таким чином, у період офіційно зареєстрованого шлюбу за рахунок спільних коштів та спільними зусиллями сторонами було набуте майно, стосовно якого слід вжити заходів забезпечення позову.

Мотиви та висновки суду, а також положення закону,

яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пунктах 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», судам роз`яснено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Адекватність заходу щодо забезпечення позову, який застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи щодо забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Ухвалюючи рішення за заявою, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У свою чергу, представник позивача вказуючи на те, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, залишає поза увагою той факт, що підстави, які він наводить як дії спрямовані на відчуження об`єктів, пов`язані із здійсненням ОСОБА_2 господарської діяльності, а також здійснення відповідної діяльності самим суб`єктом господарської (підприємницької діяльності), що не можна ототожнювати із розпорядженням майном фізичних осіб, у даному випадку подружжя.

Власне, сам представник ОСОБА_1 у заяві вказує, що, з метою ведення сімейного бізнесу, його розвитку та отримання прибутку за рахунок спільних коштів та спільними зусиллями сторонами було створено Приватне підприємство «ВІТАФАРМ»; Приватне підприємство «МАСФОРТ», а також сторони спільно формували статутний фонд та спільно вели господарську діяльність Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «АКВА-ВИТА». Разом з тим, з метою розвитку спільного сімейного бізнесу сторони здійснювали купівлю нерухомого майна, право власності на яке реєструвалось за юридичними особами. Таким чином, вжиття заходів стосовно майна, яке належить зазначеним юридичним особам може містити ознаки прямого втручання у господарську діяльність підприємств (юридичних осіб), яке може призвести до безповоротних та негативних наслідків для них й інших осіб. Вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Окрім того, як встановлено в ході розгляду заяви, у провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.04. 2023 у справі № 754/4360/23 (провадження № 2/754/2802/23), позовну заяву залишено без руху.

Відтак, представник, звертаючись з даною заявою до суду, необґрунтовано посилається на п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, а саме забезпечення позову до подання позовної заяви, оскільки позов вже пред`явлено до суду.

Розглядаючи подану заяву, суд також враховує наступне.

Процесуальний закон передбачає право особи у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову подати до суду заяву про забезпечення позову, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Згідно вимог статті 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа. При цьому, правове значення для розгляду відповідним судом заяви про забезпечення позову має відповідність її змісту та форми вимогам, встановленим статтею 151 ЦПК України та підсудність такої заяви суду, до якого вона подана відповідно до вимог частини першої статті 152 ЦПК України. Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 ЦПК України, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу (частина десята статті 153 ЦПК України). Натомість невідповідність позовної заяви вимогам статей 175 та 177 ЦПК України є підставою для залишення позову без руху (частина перша статті 185 ЦПК України). За змістом частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження, а питання про відкриття провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків (частина перша статті 187 ЦПК України).

Передбачені частиною першої статті 153 ЦПК України скорочені строки розгляду заяви про забезпечення позову - не пізніше двох днів з дня її надходження, вочевидь обумовлені характером і метою таких заходів та спрямовані на мінімізацію можливості вчинення діянь або настання подій, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Вирішення заяви про забезпечення позову поданої одночасно з пред`явленням позову виключно після відкриття провадження у справі призведе до порушення процесуального строку розгляду такої заяви передбаченого частиною першою статті 153 ЦПК України, а крім того зволікання із вирішенням заяви про забезпечення позову може призвести до настання наслідків, запобігти яким і покликані заходи забезпечення позову. Також вирішення заяви про забезпечення позову поданої одночасно із пред`явленням позову, лише після відкриття провадження у справі, ставить осіб, які подали заяву у такий спосіб, в нерівне становище із особами, які подали заяви про забезпечення позову до подання позову або після відкриття провадження у справі, чиї заяви будуть розглянуті в строки передбачені частиною першою статті 153 ЦПК України. Заяви про забезпечення позову подані одночасно із поданням позовної заяви, у разі відповідності їх змісту та форми вимогам, встановленим статтею 151 ЦПК України, та підсудності таких заяв суду, до якого вони подані згідно вимог частини першої статті 152 ЦПК України, мають бути розглянуті по суті у строк передбачений частиною першою статті 153 ЦПК України ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/8567/20). У вказаному рішенні касаційний суд відступив від висновків, викладених у постанові від 07 серпня 2020 року у справі № 520/9674/19 (провадження № 61-4032св20) Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що вирішення по суті заяви про забезпечення позову, поданої одночасно із позовною заявою, можливо лише після відкриття провадження у справі.

З урахуванням вищенаведеного, заява про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільної сумісною власністю, поділ майна подружжя, підлягає пред`явленню та розгляду виключно судом який розглядає справу незалежно від того чи відкрито провадження у справі, чи позовна заява залишена без руху. Отже, наведені обставини та положення чинного законодавства вказують на те, що належним судом для розгляду цієї заяви на даному етапі судового провадження є саме суд до якого подано позовну заяву, тобто у даному випадку - Деснянський районний суд м. Києва.

В свою чергу, доводи заявника щодо ймовірного подальшого скерування наведеної вище позовної заяви саме до Галицького районного суду міста Львова ґрунтуються виключно на його припущеннях, пов`язаних із змістом відповідних доказів наданих ним. Водночас, такі докази судом, в контексті ухвалення рішення щодо прийнятності позовної заяви для розгляду у відповідному суді або скерування за належною підсудністю не перевірялись, а остаточного процесуального рішення з цього приводу (визначення підсудності справи) судом до якого подано позовну заяву не ухвалено.

З урахуванням наведених вище доводів та мотивів, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову до подання позовної заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст.149-153 ЦПК України, суд, -

постановив:

В задоволенні заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 17 квітня 2023 року.

Суддя В.В. Стрельбицький