ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року

м. Харків

Справа № 630/391/20

Провадження № 22-ц/818/46/23

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Маміної О.В.,

суддів - Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Сізонова О.О.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

третя особа - Харківська районна державна нотаріальна контора Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Харківська районна державна нотаріальна контора Харківської області про визнання частково недійсними та скасування свідоцтв про право власності на спадщину та визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_5 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 04 червня 2021 року,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просила:

визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину, видане Другою Харківського району нотаріальною конторою 20 травня 1989 року, р.№ 1582, в частині визнання права власності за ОСОБА_6 на 7/10 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину, видане приватним нотаріусом ХРНО Омельницькою Н.В. 29 лютого 2020 року, р.№ 161, в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на 7/10 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/10 частини житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 57,40 кв.м, житловою площею 22,50 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 частинах в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в 1/10 частині в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

вирішити питання про судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 04 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину по закону, посвідчене державним нотаріусом Другої Харківського району нотаріальної контори 20 травня 1989 року, зареєстроване в реєстрі за № 1582, в частині визнання права власності за ОСОБА_6 на 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, посвідчене приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Омельницькою Н.В. 29 лютого 2020 року, зареєстроване в реєстрі за № 161, в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 57,40 кв.м, житловою площею 22,50 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 3785,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13735,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2755,50 грн. Повернуто з Державного бюджету України ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1745,10 грн. з суми судового збору, сплаченого по квитанції № 0005231 від 07 серпня 2020 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких просять рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Застосувати наслідки пропущення строку позовної давності. Вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційні скарги вмотивовані тим, що рішення суду ухвалене без повного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту вступу у спадщину після смерті батька ОСОБА_7 , починаючи з 28.04.1982 року, та утримання цього спадкового майна. Також не довела і прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 , яка за життя склала заповіт на ім`я своєї іншої доньки ОСОБА_9 . Допитані у суді свідки не підтвердили факт прийняття ОСОБА_1 спадщини. Висновки суду щодо неврахування нотаріусом при визначенні спадкоємців та усунення від спадкування на думку суду інших спадкоємців не відноситься до компетенції суду та не заявлені у позові. Також, станом на час прийняття спадщини ОСОБА_6 відповідно до свідоцтві про права на спадщину, виданого Другою Харківського району нотаріальною конторою 20.05.1989 року, р. № 1582 (арк. 15 том 1) житлова площа спадкового майна (будинку) складала 22,5 м2. В подальшому житлова площа житлового будинку збільшилась шляхом модернізації ОСОБА_6 , позовні вимоги з урахування уточнень та збільшень сформовані саме на поділ 57,4 м2 загальної площі будинку та наміром неправомірно отримати у власність надлишки житлової площі, збудованої за рахунок ОСОБА_6 . Суд першої інстанції за відсутності певних засобів доказування щодо фактичного вступу у спадщину спадкоємця, які передбачені п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи. вирішив питання про права інших осіб шляхом позбавлення права власності. Також суд необґрунтовано відмовив у застосуванні строку позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 березня 2023 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_10 - ОСОБА_3 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 , до складу якої увійшов і житловий будинок, прийняли у встановленому ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) порядку п`ять спадкоємців - ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_1 . Від так, кожному з вказаних спадкоємців належала 1/5 частина спадщини, зокрема, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Але свідоцтво про право власності на вказану частку спадщини ніхто з вказаних спадкоємців не отримав. При цьому суд встановив, що позивач ОСОБА_1 на рівні з іншими спадкоємцями фактично прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_13 та визнав на нею право власності на 1/5 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судова колегія вважає, що такі висновки не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав на праві власності ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22 квітня 1946 року Люботинською міською радою Харківського району.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого повторно 07 серпня 2020 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботин Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Після його смерті відкрилась спадщина на спірний житловий будинок та заощадження.

З повідомлення Харківського обласного нотаріального архіву від 19 серпня 2020 року вбачається, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в Другій державній нотаріальній конторі Харківського району Харківської області 26 жовтня 1982 року була відкрита спадкова справа № 346/1982 на підставі заяви ОСОБА_6 від 26 жовтня 1982 року про прийняття спадщини. Того ж дня з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулись ОСОБА_14 і ОСОБА_11 , ці заяви були приєднані до спадкової справи № 346/1982. (т. 1 а.с. 105) Останнім записом у книзі обліку спадкових справ, який стосується спадкової справи № 346/82, є запис про заяву ОСОБА_8 від 29 червня 1983 року про видачу свідоцтва. Записи про інших спадкоємців чи про надходження інших заяви, в т.ч. про відмову від спадщини, відсутні в книзі обліку та спадкових справи.

Спадкоємці ОСОБА_6 , ОСОБА_14 і ОСОБА_11 були рідними доньками спадкодавця ОСОБА_7

ОСОБА_1 також є рідною донькою ОСОБА_7 .

Судом встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_7 , на час його смерті, постійно проживала його дружина ОСОБА_8 ..

Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно з ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Станом на 1982 рік державні нотаріальні контори вчиняли нотаріальні дії на підставі Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року (втратила чинність 07 липня 1994 року).

Згідно з п. 138 цієї Інструкції в державній нотаріальній конторі ведеться книга обліку спадкових справ. У книзі обліку спадкових справ реєструються: заяви про прийняття спадщини, про видачу свідоцтв про право на спадщину, про відмову від спадщини, розпорядження державного нотаріуса про оплату видатків за рахунок спадкового майна, претензії кредиторів, а також заяви про прийняття заходів до охорони спадкового майна, за якими були вжиті ці заходи. На підставі зареєстрованих заяв заводиться справа на ім`я померлого. Всі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців і кредиторів) також реєструються в книзі обліку спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. На всіх заявах зазначається час їх надходження та номер спадкової справи. В спадкову справу підшиваються документи, які були витребувані від спадкоємців, інших осіб і установ, а також примірник свідоцтва про право на спадщину.

Діти померлого, ОСОБА_6 , ОСОБА_14 і ОСОБА_11 звернулись до закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, шляхом подачі до нотаріальної контори передбаченої законом заяви (ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

За даними Харківського обласного нотаріального архіву, наведеними у листі від 19 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 105), ОСОБА_8 звернулась 29 червня 1983 року до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області з заявою про видачу свідоцтв про право власності та про право на спадщину, яку було зареєстровано з зазначенням спадкової справи № 346/1982.

Як вбачається із свідоцтва про право власності, посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 29 червня 1983 року за реєстр. № 1449 (т. 2 а.с. 25), на підставі звернення ОСОБА_8 було визначено, що спільним майном, набутим нею в період шлюбу з померлим чоловіком ОСОБА_7 , є лише грошовий вклад з відсотками, які зберігаються в ощадній касі № 5483/058 м. Люботина на рахунку, який належав ОСОБА_7 на підставі ощадної книжки. Вказаним свідоцтвом було підтверджено право власності ОСОБА_8 на половинну частки цього грошового вкладу. На свідоцтві також є позначення, що воно видано у спадковій справі № 346/82.

Позначка про видане у спадковій справі № 346/82 свідоцтво про право власності за реєстр. № 1449 була проставлена державним нотаріусом навпроти кожного з записів у книзі обліку спадкових справ щодо поданих спадкоємцями ОСОБА_15 , ОСОБА_14 і ОСОБА_16 заяв про прийняття спадщини.

З іншого документу - свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 29 червня 1983 року за реєстр. № 1450 (т. 2 а.с. 24), вбачається, що спадкоємцем майна у виді грошового вкладу з відсотками, які зберігаються в ощадній касі № 5483/058 м. Люботина на рахунку, який належав ОСОБА_7 на підставі ощадної книжки, та який підлягав розподілу між усіма належними спадкоємцями, державний нотаріус визначив лише одну особу - ОСОБА_8 , дружину померлого. На свідоцтві також є позначення, що воно видано у спадковій справі № 346/82.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданого повторно 07 серпня 2020 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботин Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

За повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву від 19 серпня 2020 року після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 в Другій державній нотаріальній конторі Харківського району Харківської області 15 березня 1985 року була відкрита спадкова справа № 91/1985 на підставі заяви ОСОБА_6 від 15 березня 1985 року про прийняття спадщини. Інших заяв не надходило.

Тобто, після смерті матері ОСОБА_8 заяву про прийняття спадщини подала донька ОСОБА_6 .

20 травня 1989 року ОСОБА_6 видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.71 т.1).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зауважувала, що вона постійно мешкала разом із батьком ОСОБА_7 та матір`ю ОСОБА_8 у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що вважає, що спадщину прийняла фактично як після смерті батька ОСОБА_7 , так і після матері ОСОБА_8 .. Від спадщини не відмовлялась. Постійно доглядала дім, город, допомагала за життя батькам. ОСОБА_15 в супереч домовленостей 1989 року оформила право власності на житловий будинок при цьому порушила права позивачки. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, і спадщину за заповітом прийняла її донька ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтво на право власності на житловий будинок (а.с.72,75 т.1).

Згідно ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Статями 525, 526 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майно м; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 та матері ОСОБА_8 не зверталась. Доказів фактичного постійного проживання ОСОБА_1 із батьками суду не надано. Підстав для висновку, що ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину не вбачається.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо фактичного прийняття спадщини позивачкою після смерті батька, суд виходив лише із показів свідків, які є знайомими та друзями позивачки.

При цьому обставини, на які вони посилались, як на фактичне прийняття спадщини(отримання килиму та будівельних інструментів батька), не могли бути відомі їм особисто, оскільки вони не є родичами та не проживали разом із позивачкою або іншими спадкоємцями.

Натомість покази свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_10 , які є племінниками позивачки та онуками ОСОБА_7 , в яких вони заперечували факт прийняття спадщини позивачкою, безпідставно не було прийнято до уваги.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що 08.08.1989 ОСОБА_6 отримала дозвіл на переобладнання кладової під кухню в зв`язку із газифікацією. 10.04.1990 року ОСОБА_6 отримала дозвіл на побудову веранди розміром 3*5, кужні 3*3 та сараю 4*2,5и, літньої кухні 2,5*4м та душу, уборної по АДРЕСА_1 . 16.01.1996 року ОСОБА_6 зверталась до Люботинської міської ради із заявою про надання їй дозволу на проведення водопроводу до житлового будинку по АДРЕСА_1 . та отримала дозвіл на його проведення. У 2001 році ОСОБА_6 дозволено будівництво зливної ями у по АДРЕСА_1 . саме ОСОБА_6 замовляла висновок про можливість будівництва зливної ями у будинку.

Зазначені обставини спростовують доводи ОСОБА_1 щодо утримання спірного будинку, після смерті спадкодавця.

Також колегія судді зазначає, що за договором дарування від 19.12.1987 року ОСОБА_6 , що мешкає за адресою АДРЕСА_1 подарувала ОСОБА_1 , що мешкає АДРЕСА_3 належну їй 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_3 . Що свідчить про наявність добрих, довірительних стосунків між сестрами.

Аналізуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не є такою, що у встановлений законом строк та спосіб прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_7 .

Визнаючи за позивачкою ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування, суд виходив із наявності доказів фактичного прийняття спадщини, та необізнаності про наявність іншого власника майна.

Натомість такі висновки суду не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи. Як зазначено вище, законом передбачено право спадкоємця прийняти або неприйняти спадщину.

Таким чином обов`язковою умовою для визнання права на спадкове майно є прийняття спадкоємцем спадщини. І законом не передбачено іншого порядку її прийняття, ніж встановлений ст. 549 ЦК УРСР (редакція 1963 року).

Як свідчать матеріали справи позивачка ОСОБА_1 , не проживала зі спадкодавцями на момент смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та не подала заяву про прийняття спадщини.

Доказів фактичного прийняття спадщини позивачкою суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивачем не надано.

Тому висновок суду про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спадщину після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , є безпідставним.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності то судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Ст. 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

З урахуванням того, що при розгляді справи було встановлено відсутність порушеного права ОСОБА_1 як спадкоємиці, то підстави для застосування позовної давності відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні її позовних вимог. В частині відмови у задоволенні вимог рішення суду не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, та апеляційної інстанції підлягають перерозподілу.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила 5637,90 грн, зазначені витрати підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 04 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 5637,90 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Маміна

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 14 квітня 2023 року.