ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3464/23 Справа № 204/263/22 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А.І. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року в цивільній справі номер 204/263/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання правовідносин припиненими та припинення обтяжень,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2022 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання правовідносин припиненими та припинення обтяжень, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02 квітня 2008 року між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір №МК/356. 02 квітня 2008 року між сторонами кредитного договору укладений договір іпотеки №МК/365-1, відповідно до якого сторони погодили, що в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 . Також сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

На виконання договору іпотеки №МК/365-1 від 02 квітня 2008 року та приписів чинного законодавства, була здійснена державна реєстрація обтяження предмету іпотеки.

01 грудня 2016 року відповідач, реалізуючи належне за законом та договором іпотеки право на звернення стягнення на предмет іпотеки, здійснив державну реєстрацію переходу речових прав на вищевказаний предмет іпотеки до іпотекодержателя, про що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. на підставі договору іпотеки від 02 квітня 2008 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Доказом суспільних правовідносин, пов`язаних з державною реєстрацією за ПАТ «КБ «Приватбанк» речових прав на вказане домоволодіння, є накладення у встановленому законом порядку уповноваженою особою територіального відділу державної виконавчої служби арешту на майно боржника ПАТ «КБ «Приватбанк», в тому числі і на цей об`єкт нерухомості. Після завершення позасудового врегулювання спору, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником фізичною особою є недійсними.

Тому, враховуючи відсутність документально оформлених та нотаріально посвідчених

домовленостей сторін щодо виконання основного зобов`язання, яке було забезпечено шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлена законом недійсність наступних вимог має своїм наслідком недійсність вимог та припинення правовідношення, як за договором іпотеки №МК356-1 від 02 квітня 2008 року, так і недійсність вимог та припинення правовідношення за кредитним договором №МК356-1 від 02 квітня 2008 року.

Наведені вище фактичні обставини справи та зазначені норми чинного законодавства України свідчать про те, що з моменту державної реєстрації переходу до іпотекодержателя речових прав на предмет іпотеки вимоги відповідача щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, а відтак, у відповідності та на підставі ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», правовідносини, що виникли на підставі укладеного сторонами договору іпотеки №МК356-1 від 02 квітня 2008 року є припиненими. Істотним значенням вважав ту обставину, що ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» прямо визначено, що у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку, однак, державна реєстрація відомостей про припинення обтяження, встановленого на підставі договору іпотеки №МК356-1 від 02 квітня 2008 року здійсненна не була.

Зазначав, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, що залишені без змін постановою Верховного Суду від 17 травня 2021 року, рішення державного реєстратора Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Верби В.М. №3275227 від 01 грудня 2016 року про державну реєстрацію прав за ПАТ КБ «Приватбанк» на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 101, по АДРЕСА_1 , скасовано.

13 жовтня 2021 року на виконання вищевказаного рішення суду здійснена державна реєстрація скасування права власності на об`єкт нерухомого майна за ПАТ КБ «Приватбанк» та зареєстровано право приватної власності на зазначений об`єкт нерухомого майна за позивачем.

Вважав, що існуюча реєстрація обтяження на належний йому на праві приватної власності об`єкт нерухомого майна, унеможливлює реалізацію передбачених Конституцією України та чинним законодавством України належних йому, як власнику, встановлених законом його прав та інтересів.

Просив суд визнати припиненими з 01 грудня 2016 року, з моменту державної реєстрації переходу до іпотекодержателя ПАТ «КБ «Приватбанк» речових прав на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний №101 по АДРЕСА_1 правовідносин, підставою яких є договір іпотеки №МК356-1 від 02 квітня 2008 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Козіною А.В. та зареєстрований за №1000, та застосувати наслідки припинення правовідносин та припинення вищевказаного обтяження.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання правовідносин припиненими та припинення обтяжень залишено без задоволення.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, висновки суду не відповідають положенням матеріального права та порушують приписи процесуального права.

Зазначає, що зміст позовних вимог свідчить про те, що предметом доказування в даній справі є факт набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Суд, викладаючи обставини, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги, помилково вказав, про начебто заявлену позивачем недійсність вимог за кредитними правовідносинами.

З моменту реєстрації речових прав на предмет іпотеки за іпотекодержателем договір іпотеки є виконаним, а кредитні відносини в наступному періоді не мають відношення до виконаного договору

іпотеки і такі кредитні взаємовідносини не є предметом доказування у даній справі.

Суд першої інстанції без жодних правових підстав вийшов за межі доказування та за власною ініціативою змінив предмет доказування у справі з іпотечних правовідносин на правовідносини, що виникли між сторонами на підставі кредитного договору.

Суд, порушуючи принцип змагальності сторін, за відсутності доказів направлення на адресу позивача копії відзиву та доданих до нього матеріалів, упереджено взяв за основу для своїх висновків відзив відповідача та арифметичний розрахунок за кредитним договором, які не були ним направлені позивачу.

10 березня 2023 року від відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 4 статті 360 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Проте, до відзиву відповідача не додано доказів надсилання (надання) його копій іншим учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони та їх представники в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Яворська Ю.Г. надала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 02 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №МК/356 та договір іпотеки №МК/356-1.

Відповідно до договору іпотеки іпотепкодавцем ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором №МК/356 від 02 квітня 2008 року передано належне йому на праві приватної власності нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1 . За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору №МК/356 від 02 квітня 2008 року з: повернення кредиту, наданого у вигляді не відновлювальної кредитної лінії, в сумі 40000,00 доларів США, щомісячно згідно з графіком погашення кредиту, термін повного погашення - 02 квітня 2013 року; щомісячної сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних згідно з графіком погашення кредиту у відповідності до п. 3.1 кредитного договору; сплати банку при наданні кредиту винагороди у розмірі 0,1% від суми кредиту; сплати процентів за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту у розмірі 40% річних від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту; сплати пені за кожний випадок порушення графіку погашення кредиту згідно з п. 4.1 кредитного договору (а.с. 5-6, 40-41).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 01 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В.М. внесено запис №17847280 про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 7, 9-10).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року у справі №204/7501/17 позовну заяву ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Верби В.М., ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування рішення та реєстраційної дії задоволено частково. Скасовано рішення №3275227 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності на нерухоме майно, а саме будинку АДРЕСА_1 , що зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В.М. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис 101 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на нерухоме майно будинку АДРЕСА_1 (а.с. 11-14).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі №204/7501/17 (провадження 22-ц/803/2111/20) апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року без змін (а.с. 14зв.-16).

Постановою Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі №204/7501/17 (провадження 61-12434св20) касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2020 року без змін (а.с. 18-26).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №279461567 від 13 жовтня 2021 року скасовано право власності №17847280 на будинок АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 27-27зв.).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №291889299 від 22 грудня 2021 року, 13 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В.М. внесено запис №44557060 про право власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с. 28-29).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і нормам закону.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та

обов`язків є, зокрема, договір.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Приписами ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

За змістом частини 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Судом встановлено, що 02 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №МК/356 та договір іпотеки №МК/356-1. Предметом договору іпотеки виступає домоволодіння АДРЕСА_1 . Вказаним договором іпотеки забезпечено виконання позивачем зобов`язань перед відповідачем за наведеним кредитним договором, а саме з: повернення кредиту, наданого у вигляді не відновлювальної кредитної лінії, в сумі 40000,00 доларів США, щомісячно згідно з графіком погашення кредиту, термін повного погашення - 02 квітня 2013 року; щомісячної сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних згідно з графіком погашення кредиту у відповідності до п. 3.1 кредитного договору; сплати банку при наданні кредиту винагороди у розмірі 0,1% від суми кредиту; сплати процентів за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту у розмірі 40% річних від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту; сплати пені за кожний випадок порушення графіку погашення кредиту згідно з п. 4.1 кредитного договору.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 20 червня 2022 року позивач ОСОБА_1 має заборгованість розмірі 174541,36 доларів США, яка складається з: загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 18365,07 доларів США; заборгованості за процентами 59664,04 доларів США; заборгованості по комісії 333,40 доларів США та пені 96178,86 доларів США (а.с. 97-98).

ОСОБА_1 не спростував наявність заборгованості за кредитом.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Довід апеляційної скарги щодо зміни предмету доказування є хибним, оскільки, як вказане вище, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Основне зобов`язання належним чином позивачем не виконане, зворотного він не довів.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на

забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року без

змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 17 квітня 2023 року.

Суддя: