Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/3035/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2023 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області в складі головуючого судді

Довгого І.І.,

за участю секретаря судового засідання Калюшик О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на його частку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю колишнього подружжя, визначивши її частку у цьому майні в розмірі 2/3; визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного житлового будинку та стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що між сторонами був зареєстрований шлюб 16.11.1974 року, який рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 06.06.2006 року було розірвано.

Під час шлюбу рішенням виконавчого комітету Сарненської сільської ради від 11.06.1976 року сторонам була виділена під забудову земельна ділянка площею 0.10 га з земельного фонду колгоспу ім. Ватутіна. Забудова цієї земельної ділянки дозволена рішенням виконавчого комітету Сарненської районної ради депутатів трудящих від 29.07.1977 року № 249, що також підтверджується відповідним Свідоцтвом про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 29.07.1977 року. У даному Свідоцтві визначено строки початку будівельних робіт липень 1977 р., та завершення будівництва липень 1980 р. Спірне будинковолодіння зводили під час перебування в шлюбі власними спільними зусиллями та за спільні кошти. Будівельні роботи тривали до 1983 року і станом на грудень місяць були повністю завершені. Сторонами було зведено (згідно технічного паспорту): житловий будинок цегляний Ф-1, прибудову а, ганок а1,літню кухню Б, вбиральню В, колодязь К, огорожу № 1 та ворота металеві № 2.

Після зведення будинку площею 89 кв. м. у 1984 року сім`я заселилась до будинку, зареєструвались і проживали там разом усією сім`єю до 1985 року.

Згодом відповідач перейшов жити до своєї матері, а ОСОБА_1 до будинку, де жила її баба. З 1985 року вона намагалася доглядати за будинком, а також використовувала земельну ділянку для ведення господарства. Місце реєстрації не змінювала.

ОСОБА_2 інтересу до будинковолодіння не проявляв, байдикував, руйнував майно, не підтримував будинок у житловому стані, не ремонтував, а навпаки, довів до критичного стану.

З 2005 року у будинку проживав син сторін: ОСОБА_3 на протязі 15 років. Саме він забезпечив оформлення правовстановлюючих документів на будинок, проведення ремонтних робіт, підведення всіх необхідних комунікацій. Протягом життя сином ОСОБА_4 було повністю перекрита покрівля в будинку, встановлено нові віконні конструкції, підведений газ та встановлено оснащення, централізоване водопостачання, облаштована ванна кімнату та здійснено ремонт усіх кімнат у будинку. Оформлення документів на право власності на будинок та земельну ділянку він здійснював за власні кошти. Позивач з дітьми спільними зусиллями, матеріально та своєю працею здійснили невід`ємні суттєві поліпшення будинку, внаслідок яких домоволодіння набуло сучасного стану. Відповідач у проведенні ремонту будинку участі не приймав, жодних витрат не здійснював, поліпшення не здійснював.

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів садибної забудови від 03.12.2007 року спірне будинковолодіння було прийнято в експлуатацію. 16 грудня 2009 р. було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок.

29 січня 2010 року нами було оформлено Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 , але оформили його тільки на ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син ОСОБА_4 , після чого відповідач оголосив себе одноосібним власником спірного домоволодіння, одноосібно захопив весь будинок, вибив вікна, поміняв замок на вхідних дверях, оселився і почав там проживати, знищуючи майно, приводячи його в занедбаний стан, оскільки сам зловживає спиртними напоями.

Окрім цього, всупереч інтересам сім`ї і без згоди ОСОБА_1 , відповідач надав згоду своєму племіннику ОСОБА_5 на приватизацію земельної ділянки, яку обробляла та користувалася багато років позивачка. Після цього рішенням Сарненської міської ради № 498 від 12.04.2017 року вона була передана останньому. На підтвердження того, що раніше ця земельна ділянка перебувала у володінні ОСОБА_2 є відповідний абрис та назване рішення Сарненської міської ради, що, на її думку, є додатковим підтвердженням того, що відповідач витрачав майно на шкоду інтересам сім`ї, зокрема, власних дітей.

В зв`язку з тим, що були порушені її права звернулася до суду з даним позовом.

15.04.2022 року відповідач подав до суду відзив, згідно якого зазначає, що позивачка будівництвом спірного житлового будинку та приналежних до нього господарських споруд, ніколи не займалась і допомоги в його будівництво не надавала. Зазначений будинок будували його батьки. Крім цього, ОСОБА_1 , в цьому будинку проживала лише декілька місяців після одруження сторін, згодом вона перейшла проживати в будинок її баби, що по АДРЕСА_2 . В позовні заяві під час звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 вказувала, що орієнтовно ще в 1987-1988 роках сім`я розпалась із цього часу сторони почали проживати окремо, що на її думку стало підставою для розірвання шлюбу. Крім цього, вона зазначила про те, що спільного майна у сторін немає немає, окрім домобудівлі, поділити яку вона мала намір в суді.

Відповідно до наданих позивачкою письмових доказів, спірний житловий будинок був введений в експлуатацію 03.12.2007 року.

Так, згідно акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів садибної забудови індивідуального житлового будинку та надвірних будівель, 03.12.2007 року державною приймальною комісією Сарненської районної державної адміністрації в присутності ОСОБА_2 , як забудовника, в експлуатацію був прийнятий житловий будинок та надвірні будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.01.2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.02.2010 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване за ОСОБА_2 10.02.2010 року. Таким чином, право власності на назване домоволодіння було зареєстровано 10.02.2010 року, тобто в той час, коли пройшло майже чотири роки після розірвання шлюбу.

При цьому, як до, так і після розірвання шлюбу, вони спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживали, не вели спільного господарства та не несли спільних витрат як подружжя.

Вважає, що вимога позивача про визнання за нею право власності на 2/3 частини спірного домоволодіння, оскільки нібито з того часу як шлюб сторін був розірваний і почали жити окремо відповідач не брав участі у житті дітей, ухилявся від сплати аліментів, не дбав про благополуччя своїх дітей, не допомагав їм матеріально та у їх навчанні не являються підставою для збільшення її частки в майні подружжя. Посилання позивача, щодо збільшення її частки у спірному будинковолодінні тому, що нібито відповідач всупереч інтересам сім`ї і без її на те згоди, надав своєму племіннику ОСОБА_5 згоду на приватизацію земельної ділянки, не є підставою для збільшення її частки у спільному майні подружжя, бо ця частина земельної ділянки ніколи не перебувала у спільній сумісній власності сторін і відповідач її нікому і ніколи не передавав, бо не був її власником. Названа земельна ділянка належала Сарненській міській територіальній громаді в особі Сарненської міської ради, яка як представник власника і передала її у власність громадянину ОСОБА_5 .

Просить у задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю і не обґрунтованістю усіх заявлених нею позовних вимог, а також у зв`язку із спливом позовної давності.

25.05.2022 року позивач подала відповідь на відзив в якому вказує, що домолодіння було побудоване під час перебування сторін у шлюбі, а введене в експлуатацію після його розірвання. Відповідач почав порушувати її право на користування будинком після смерті сина, а тому вважає що перебіг строку позовної давності розпочався з серпня 2020 року (після смерті сина).

03.06.2022 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначає, що про наявність спору щодо будинковолодіння позивачка знала ще в 2006 році, в зв`язку з чим строк звернення до суду вона пропустила.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та зазначив, що посилання сторони відповідача на те, що спірний будинок належить відповідачеві не відповідає дійсності, оскільки будинок збудований сторонами під час перебування у шлюбі, однак введено в експлуатацію після його розірвання. Зазначаючи у відзиві дати прийняття будинку в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього, відповідач свідомо умовчує про те, коли саме він будувався. В той же час будівництво його відбувалося саме під час перебування сторін у шлюбі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що будинок належить йому, просить відмовити у позові.

Представник відповідача ОСОБА_7 заперечив позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив та доповнив, що спірний будинок будували батьки відповідача, зокрема, його матері, ОСОБА_8 була виділена земельна ділянка під його будівництво, яку згодом ОСОБА_2 переоформив на себе. При цьому, для будівництва цього будинку на матір були оформлені документи по закупівлі будівельних матеріалів та на виконання ремонтно-будівельних робіт, а також на відповідача. Таким чином просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_9 дала показання суду, що сторони у справі придбали цеглу для будівництва будинку за весільні кошти. Вклад у будівництво ОСОБА_2 був незначний, крім того, він псував майно і влаштовував в будинку безлад.

Свідок ОСОБА_10 (син сторін) суду пояснив, що цегла на будинок була придбана за весільні кошти. Зводили будинковолодіння родиною. Істотний влад в це здійснили його дід та баба з боку матері. Також підтвердив факт руйнування будинку відповідачем після смерті ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що його батько наймав бригаду будівельників для зведення спірного будинку і, крім того, сам виконав багато різних робіт. Після смерті ОСОБА_3 у 2020 році позивачка сказала йому, що з будинком потрібно щось робити, бо ОСОБА_2 його нищить.

Свідок ОСОБА_13 (донька сторін) повідомила, що вклад її матері у будівництво будинку значно переважав вклад батька, який практично і не приймав в цьому участі. Крім того, батько не доглядав дітей та не забезпечував їх матеріально. Тягар будівництва і догляду за п`ятьма дітьми лежав на матері. Згодом, коли вони виселились з будинку, батько зробив у ньому притон і привів його до занепаду. Завершили будівництво у 1983 року і вселились, однак прожили там два роки. У 2005 році одружився її брат ОСОБА_4 і батьки прийняли рішення, що той буде проживати в спірному будинку. Оскільки всі дозвільні документи на будівництво, а також інші (будинкова книга) були оформлені на ОСОБА_2 , то з введенням будинку в експлуатацію було вирішено право власності оформляти лише на ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 в будинок вселився батько, який практично прийшов на все готове і захотів забрати одному собі все домоволодіння.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що зі слів її матері та баби їй відомо, що за весільні кошти батьків була куплена цегла на зведення будинку. В будівництві допомагала вся їх рідня. Батько - ОСОБА_2 завжди перебував у нетверезому стані, дебоширив, що в кінцевому підсумку стало причиною того, що родина виселилась з будинку. Батько також перейшов жити в літню кухню до своєї матері, в будинок навідувався тільки для вживання спиртного. У 2005 році в будинок вселився ОСОБА_15 , який зробив значимий ремонт - поміняв вікна, провів газ, воду. Після смерті ОСОБА_4 батько заявив, що він «йде в будинок, бо то вже все його».

Допитана свідок ОСОБА_16 дала показання про те, що вона сестра відповідача, їй відомо що для будівництва будинку наймала працівників мати її та відповідача та оплачувала їхню роботу. Бригаду робітників очолював ОСОБА_17 . Позивачка в будинку проживала не довго, іноді садила та обробляла город.

Допитай свідок ОСОБА_17 дав показання, що його разом з бригадою працівників найняла мати відповідача для зведення для відповідача будинку. Його бригада звела коробку та накрили будинок. Позивачку на місці будівництва він жодного разу не бачив.

Суд, заслухавши учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до виписки з рішення Сарненського районного суду від 06 червня 2006 року шлюб між сторонами, який було зареєстровано 16 листопада 1974 року, розірвано.

Свідоцтвом про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 29.07.1977 року була дозволена ОСОБА_2 забудова виділеної земельної ділянки.

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів садибної забудови від 03.12.2007 р. будинковолодіння по АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію.

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 власником зазначений ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25278412 від 10.02.2010 року.

Рішенням Сарненської міської ради Рівненської області №498 від 12.04.2017 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок громадянам в межах м. Сарни» ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою по АДРЕСА_3 .

Абрис обміру земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 , яка передається у власність ОСОБА_2 .

Копія позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ домобудівлі від 22.05.2006 року.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 19.11.2007 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ домобудівлі залишено без розгляду.

Ухвалою Сарненського районного суду від 27.06.2006 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку було призначено будівельно-технічну ексертизу.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_18 було укладено шлюб 16 листопада 1974 року, актовий запис №42.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 06.06.2006 року шлюб між сторонами було розірвано.

Також відповідачем було надано замовлення-договір на виконання ремонтно-будівельних робіт №688 від 18.04.1979 року; розрахункову відомість на ім`я ОСОБА_8 від 18.04.1979 року; квитанцію №688 від 18.04.1979 року; ордер № 5647 від 28.12.1985 року на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до яких відповідачем здійснювалася купівля будівельних товарів для будівництва будинку.

Копія будинкової книги для реєстраціїгромадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно довідки № 5415 від 02.12.2020 року видана ОСОБА_1 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 02.12.2020 року за адресою АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_3 (до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Відповідно до ст.60 СК України дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Згідно із змістом ст.69 СК України сторони дійсно мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором

Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження N 14-325цс18), від 08 грудня 2021 року у справі N 369/10153/16-ц (провадження N 61-4121св21).

Суд не приймає доводи відповідача про те, що підставою для визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя мали б бути спільно зароблені кошти подружжя, доказів у підтвердження того, що спірний житловий будинок був побудований батьками відповідача за власні кошти, а позивачка будівництвом житлового будинку та приналежних до нього господарських споруд, ніколи не займалась і допомоги в його будівництво не надавала, суду не надано і судом таких доказів також не здобуто.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Аналізуючи вищенаведені норми закону, суд дійшов висновку, що побудований сторонами під час шлюбу житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто є спільною сумісною власністю сторін.

Оскільки в судовому засіданні не встановлено наявності шлюбного договору між позивачем та відповідачем або інших домовленостей щодо об`єкту права спільної сумісної власності, то частки майна подружжя щодо даного спору є рівними, а отже позивачу ОСОБА_1 належить 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Посилання відповідача про закінчення строків позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Твердження відповідача про те, що про порушення свого права позивачка дізналася ще під час шлюбу, не підтверджено належними доказами.

Відповідно до ч. 1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги суд задовольняє частково, витрати позивача по сплаті понесених судових витрат в сумі 4408,96 суд покладає на відповідача.

Керуючись ст.ст. 12,81,141, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) про визнання майна спільною сумісною власністю колишнього подружжя, визначення її частки в цьому майні та визнання права власності на частину цього майна задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 ; визначити частку ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4408 гривень 96 копійок понесених судових витрат.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Сарненський районний суд протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення буде складене 28 квітня 2023 року.

Суддя: