Провадження № 2/760/152/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 квітня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Козленко Г.О.,

при секретарі: Дубаніній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , згідно з яким просила:

- розірвати договір № 27 купівлі-продажу майнових прав від 03.10.2017;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 1 559 590,00 грн за договором № 27 купівлі-продажу майнових прав від 03.10.2017, моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн та понесені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03.10.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір № 27 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 - з наступними характеристиками: квартира, загальна площа 61,9 кв.м.

У відповідності до п. 2.6 Договору плановий термін закінчення будівництва - 3 квартал 2018 року. Отримання документів - 4 квартал 2018 року.

Як передбачено п.п. 4.1, 4.2 Договору в день укладення договору вартість майнових прав 1 кв.м. об`єкту нерухомості складає 26 000,00 грн, що еквівалентно 1000 доларів США. Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає 1 832 740,00 грн, що еквівалентно 68 900,00 доларів США.

При цьому, відповідно до п. 4.4 Договору покупець передає готівкові кошти на момент підписання даної угоди суму у гривнях еквівалентно 37 420,00 доларів США. Остаток суми виплачує: до 25.11.2017 - еквівалент 10 000,00 доларів США; до 25.01.2017 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.03.2017 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.05.2018 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.07.2018 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.09.2018 - еквівалент 3070,00 доларів США; до 25.11.2018 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.12.2018 - еквівалент 3 060,00 доларів США.

Разом з тим, незважаючи на виконання позивачем своїх обов`язків за договором щодо внесення чергових платежів, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором в частині забезпечення будівництва об`єкта капітального будівництва та введення його в експлуатацію у встановлений договором строк, а саме - 3 квартал 2018 року.

У зв`язку з зазначеним, позивач звернувся до відповідача із заявою-зверненням від 11.10.2019 щодо нагадування про недотримання умов Договору купівлі-продажу майнових прав від 03.10.2017, а саме п. 2.6 Договору, а також просив відповідача повернути йому сплачені грошові кошти за договором.

Однак, незважаючи на особисте отримання вказаного звернення ще 21.10.2019, відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором та кошти, сплачені позивачем на виконання умов договору, не повернув.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що негативні дії відповідача призвели до погіршення стану здоров`я, і що, як наслідок, спричинило значну моральну шкоду, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.06.2021 відкрито провадження у справі, розгляд якої було вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.01.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, 05.04.2023 до суду надійшла заява представника позивача, в якій він не заперечував щодо розгляду справи у заочному порядку та просив розгляд справи проводити за його відсутністю.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при причини неявки в судове засідання суд не сповістив.

Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено у судом, 03.10.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір № 27 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 - з наступними характеристиками: квартира, загальна площа 61,9 кв.м.

У відповідності до п. 2.6 Договору плановий термін закінчення будівництва - 3 квартал 2018 року. Отримання документів - 4 квартал 2018 року.

Положеннями п.п. 4.1, 4.2 Договору передбачено в день укладення договору вартість майнових прав 1 кв.м. об`єкту нерухомості складає 26 000,00 грн, що еквівалентно 1000 доларів США. Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає 1 832 740,00 грн, що еквівалентно 68 900,00 доларів США.

При цьому, відповідно до п. 4.4 Договору покупець передає готівкові кошти на момент підписання даної угоди суму у гривнях еквівалентно 37 420,00 доларів США. Остаток суми виплачує: до 25.11.2017 - еквівалент 10 000,00 доларів США; до 25.01.2017 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.03.2017 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.05.2018 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.07.2018 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.09.2018 - еквівалент 3070,00 доларів США; до 25.11.2018 - еквівалент 3 070,00 доларів США; до 25.12.2018 - еквівалент 3 060,00 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вищенаведеного пункту Договору позивачем було сплачено у загальній сумі 50 490,00 доларів США, що підтверджується Актом прийому-передачі грошових коштів від 03.10.2017 та розписками відповідача від 26.02.2018 та 09.12.2017 про отримання коштів від позивача.

Отже, позивач частково виконала взяті на себе зобов`язання, проте відповідач взяті зобов`язання, а саме п.п. 2.6, 5.2.4 договору не виконав та не закінчив своєчасно будівництво та не ввів будинок в експлуатацію.

У зв`язку з зазначеним, позивач звернувся до відповідача із заявою-зверненням від 11.10.2019 щодо нагадування про недотримання умов Договору купівлі-продажу майнових прав від 03.10.2017, а саме п. 2.6 Договору, а також просив відповідача повернути йому сплачені грошові кошти за договором.

Однак, незважаючи на особисте отримання вказаного звернення ще 21.10.2019, будь-яких доказів, які б підтверджували виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, або повернення позивачу коштів, сплачених на виконання умов договору, матеріали справи не містять.

У свою чергу, відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до положень ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлене договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Крім того, відповідно до положень ч.ч. 2, 5 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням.

Виходячи з вищенаведених положень законодавства, а також враховуючи те, що позивач розраховував отримати у власність визначене в договорі майно у чітко визначені строки, суд вважає, що невиконання відповідачем вказаних зобов`язань перед позивачем є істотним порушенням умов договору, а тому вимоги позивача про розірвання договору для стягнення коштів є обгрунтованими.

Водночас, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується сплата позивачем коштів на виконання договору у загальному розмірі 50 490,00 доларів США, а не 56 630,00 доларів, як вказував позивач у своїй позовній заяві, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума коштів саме у розмірі 50 490,00 доларів США.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Статтею 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно з п.п. 18, 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Отже, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц.

Разом з тим, саме по собі право на відшкодування моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору, в тому числі, і в разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, не звільняє позивача від обов`язку доведення причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача, факту завдання моральної шкоди, обґрунтування й доведення її розміру

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язував із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по забезпеченню будівництва об`єкта капітального будівництва та введення його в експлуатацію.

Разом з тим, суд враховує у даному випадку правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 22.07.2020 року в справі № 369/6303/19, від 17.10.2018 року у справі № 757/39364/15-ц, згідно з якою Верховний Суд зазначив, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правих відносин, зі сторони відповідача відсутній склад цивільно-правового порушення.

При цьому, позивач не надав жодних доказів як на підтвердження погіршення свого стану здоров`я, так і на підтвердження того, що таке погіршення сталося внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Отже, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами як заподіяння йому моральної шкоди та протиправності дій відповідача так і наявності причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача, а також вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом розірвання договору та стягнення коштів, сплачених позивачем на виконання цього договору у розмірі 1 390 484,60 грн (еквівалент 50 490,00 доларів США станом на дату звернення до суду).

Водночас, в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 11 027 грн 33 коп., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення коштів, - задовольнити частково.

Розірвати договір № 27 купівлі-продажу майнових прав, укладений 03 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) грошові кошти у розмірі 1 390 484 грн 60 грн. та судовий збір у розмірі 11 027 грн 33 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.О. Козленко