Справа № 567/365/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі :

головуючий суддя Василевич О.В.

секретар Клімович О.О.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Кордиша А.А.

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, -

в с т а н о в и в :

В Острозький районний суд звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у вказаному вище житловому будинку, окрім неї, також зареєстрована її колишня невістка ОСОБА_2 , проте з грудня 2020 року остання за вказаною адресою не проживає, вона самостійно покинула житло та забрала свої особисті речі, та з вказаного часу у житловий будинок проживати не поверталася, будь-яких перешкод у користуванні житлом вона для неї не чинила.

Зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 була дружиною її сина - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак відповідачка не є членом її сім`ї.

Вказує, що на даний час ОСОБА_2 постійно проживає в АДРЕСА_2 .

Реєстрація відповідачки ОСОБА_2 створює їй значні незручності, як власнику житла, при призначенні та нарахуванні житлової субсидії, так як вона змушена вживати додаткових дій для її призначення, виключно у зв`язку з фактом реєстрації місця проживання відповідачки без фактичного її проживання.

Окрім того, вказує, що на її адресу надходять погрози від колекторських організацій, які погрожують арештом належного їй житла, виїздом мобільних колекторських груп для його опису, що пов`язано виключно з фактом реєстрації місця проживання відповідачки.

Відтак вона вимушена повертати вказані листи на поштове відділення в зв`язку з непроживанням відповідача, що змінює усталений порядок її життя.

Вказує, що 24.01.2023 року вона з використанням засобів поштового зв`язку зверталася до відповідачки з письмовою пропозицією у термін до 08.02.2023 року добровільно знятися з реєстрації із належного їй житла, однак вказану пропозицію відповідачка проігнорувала.

Зазначає, що факт реєстрації відповідачки у належному їй житловому будинку з надвірними будівлями, який розташований АДРЕСА_1 порушує її право власності, оскільки перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що й спонукало її звернутися до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою Острозького районного суду від 10.03.2023р. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачці було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Позивачка та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. У наданих суду поясненнях позивачка вказала, що їй на праві власності належить житловий будинок в АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована відповідачка, яка була дружиною її сина, який на даний час помер. Будь-якого спору між ними з приводу належного їй на праві власності нерухомого майна в с.Сіянці не має, будь-яких особистих речей ОСОБА_2 у належному їй житловому будинку не має, будь-яких перешкод для її проживання у вищевказаному житловому будинку вона не чинила. Відповідачка самостійно залишила належний їй житловий будинок та з грудня 2020 року проживає в АДРЕСА_2 та добровільно не бажає знятися з реєстрації в с.Сіянці.

Відповідачка в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, водночас визнала доводи, якими такі вимоги обгрунтовуються. При цьому пояснила, що вона дійсно в січні 2021 року добровільно забрала свої речі та повернулася проживати у батьківський будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Вказала, що вона не є членом сім`ї позивачки, та її чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Підтвердила, що вона дійсно зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , проте на даний час не має можливості знятися з реєстрації добровільно, так як при знятті з реєстрації потрібно вказувати іншу адресу за якою вона буде зареєстрована. Оскільки вона проживає в батьківському будинку, власниками якого є її рідні брати, які на даний час перебувають за кордоном, а відтак вона не може самостійно зареєструватися за новим місцем проживання, оскільки для такої реєстрації потрібна згода її братів.

Суд, розглянувши справу, відповідно до ст.ст.274-279 ЦПК України, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачки, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні, кожен окремо, пояснили, що проживають в с.Сіянці по сусідству з позивачкою ОСОБА_1 , відповідно за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Пояснили, що проживають в с.Сіянці впродовж тривалого часу та знайомі з відповідачкою ОСОБА_2 , яка була невісткою позивачки. Зазначили, що відповідачка ОСОБА_2 в січні 2021 року, перебуваючи у шлюбі із сином позивачки - ОСОБА_3 , самостійно зібрала свої речі та покинула своє місце проживання в с.Сіянці. Востаннє бачили відповідачку два роки назад. Впродовж останніх років не бачили ОСОБА_2 в с.Сіянці. Пояснили, що час від часу навідуються погостювати до ОСОБА_1 та в будинку відсутні будь-які особисті речі ОСОБА_2 . Про вчинення будь-яких перешкод зі сторони ОСОБА_1 для ОСОБА_2 у проживанні в житловому будинку їм нічого не відомо.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.03.2008 р., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.04.2008 р., позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

З доводів позивачки та пояснень сторін судом встановлено, що відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином позивачки ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 05.01.2023 р.

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов №115 від 21.12.2022 р. та №20 від 20.01.2023 р., довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.02.2023 р., відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , проте з грудня 2020 р. за вказаною адресою не проживає (а.с.17, 20, 24).

Позивачка зверталася до відповідачки з письмовою пропозицією добровільно знятися з реєстрації за вищевказаною адресою, що підтверджується листом від 24.01.2023р. адресованим відповідачці, отримання якого остання підтвердила, проте вказана пропозиція була нею залишена без розгляду (а.с.21).

Таким чином, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , будучи зареєстрованою у житловому будинку з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 , який належить позивачці, фактично у ньому не проживає більше двох років та не є членом сім`ї позивачки.

Водночас судом встановлено, що між позивачкою та відповідачкою не існує договірних відносин з приводу порядку та умов користування вищевказаним житловим будинком, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у встановленому законом порядку не реєструвався.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї власника будинку в розумінні ст.156 ЖК УРСР, не проживає разом з нею та не веде спільне господарство, що підтверджується поясненнями свідків.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин з приводу найму житла між відповідачкою та позивачкою, як власником житла на даний час, відповідачкою суду не надано.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як вже зазначалося, судом встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивачки, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Положеннями ч.1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Згідно положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачки права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка не є співвласником спірного житлового будинку, не є членом сім`ї позивачки, факт реєстрації відповідачки у спірному будинку створює позивачці безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивачки на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні з доводів позовної заяви, пояснень сторін та показів свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачка не проживає в спірному будинку з січня 2021 року, при цьому залишила будинок позивачки самостійно, поважних причин не проживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за нею права користування житловим приміщенням не встановлено, особисті речі відповідачки у житловому будинку відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за будинок відповідачка не приймає, що свідчить про втрату нею інтересу до зазначеного житла як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідачки за місцем проживання у спірному будинку є перешкодою для розпорядження позивачкою своїм майном.

Одночасно, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивачки є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право на користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Одночасно, суд вважає, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивачки.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.10, 12, 258-259, 263-265 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 ) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право на користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 квітня 2023 року.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.