27.02.2023 Єдиний унікальний № 371/1220/21 провадження № 2/371/118/23
Миронівський районний суд Київської області
Провадження № 2/371/118/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2023 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Поліщука А.С.,

при секретарі Овчаренко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаною позовною заявою звернувся представник позивача - адвокат Племянніков Б. та просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя між позивачем та відповідачем.

Свої вимоги обгрунтував тими обставинами, що 15 грудня 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб ЗАГС у Іванківського райвиконкому Київської області. 26 вересня 2017 року рішення Миронівського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу, позивач продовжити в спільному з відповідачем будинок та в подальшому доглядала за ним та утримувала за власний кошті. Відповідач залишив позивача наодинці після чого пішов з дому.

В період з 1990 року по 08 грудня 2021 року позивач та відповідач сумісними зусиллями нажили (придбали, збудували):

-будинок АДРЕСА_1 загальною площею 80 км. кв., житлова 38,4 м. кв.;

-земельна ділянка за кадастровим номером №:01:001:0202 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-транспортний засіб «Citroen Berligo», державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 26 квітня 2017 року);

-сільськогосподарська техніка, а саме: Трактор колісний, марки: МТЗ-82, реєстраційний номер № НОМЕР_4 , заводський номер № НОМЕР_5 , двигун № НОМЕР_6 (свідоцтво про реєстрацію машини серії НОМЕР_7 ).

Після розірвання шлюбу, сторони поділом майна не займались, оскільки проживали окремо один від одного, і питання про поділ майна не поставало оскільки проживали окремо один від одного, і питання про поділ майна не поставало, оскільки спільно та безперешкодно користувались майном.

В ході судового розгляду представником позивача було уточнено позовні вимоги, а саме він просив суд: здійснити поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на:

-частину будинку АДРЕСА_1 загальною площею 80 км. кв., житлова 38,4 м. кв.;

-частину земельної ділянки за кадастровим номером №:01:001:0202 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-частину транспортного засобу «Citroen Berligo», державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 26 квітня 2017 року);

-частину сільськогосподарської техніки, а саме: Трактор колісний, марки: МТЗ-82, реєстраційний номер № НОМЕР_4 , заводський номер № НОМЕР_5 , двигун № НОМЕР_6 (свідоцтво про реєстрацію машини серії НОМЕР_7 ).

В судове засідання позивач та її представник не зявилися, останній надіслав заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав.

Будучи належним чином повідомленими про судові засідання відповідач та його представник на них не заявились, відзиву на позов в строк, передбачений пунктом 6 резолютивної частини ухвали суду про відкриття провадження по справі не надали.

У заяві від 27 лютого 2023 року представник відповідача просив судовий розгляд справи проводити без участі його та відповідача, у задоволенні позову просив відмовити, свою позицію мотивував тим, що спірна земельна ділянка набута відповідачем у власність під час шлюбу, проте у порядку приватизації, а тому у відповідності до п. 5 ст. 57 Сімейного кодексу України є його особистою власністю та не підлягає поділу. Окремою заявою просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Також вказав, що на адресу суду та відповідача надійшов лист за підписом представника позивача, згідно якого позивач просить здійснити поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2. Проте цей документ, мав би відповідати нормам ЦПК щодо порядку зміни та уточнення позовних вимог. Зокрема ст. 49 ЦПК України передбачає, що збільшити чи зменшити позовні вимоги можливо на стадії до закриття підготовчого провадження.

На підставі ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи, за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права.

У відповідності до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 71 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Із наведених норм вбачається право позивача звернутися до суду із позовом про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної із відповідачем, як наслідок обов`язок суду вирішити даний спір.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 вересня 2017 року по цивільній справі №371/1120/17 вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі між собою в період із 15 грудня 1990 року по 18 жовтня 2017 року (а.с. 10-11).

Під час перебування у шлюбі, відповідач набув у власність:

?житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 16-17);

?земельну ділянку в селі Потік, площею 0,1192 га, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (а.с. 18-19);

?автомобіль марки «Citroen», моделі «Berlingo» 2013 року випуску, номер шасі: НОМЕР_8 (а.с. 26-27);

?трактор колісний, марки: МТЗ-82, реєстраційний номер НОМЕР_4 , заводський номер НОМЕР_5 , двигун № НОМЕР_6 (а.с. 28).

Оскільки вказане майно набуте відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем, то з огляду на норми ст. 60 Сімейного кодексу України суд приходить до висновку, що воно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

В супереч вимог ст. ст. 12, 81 Цивільного кодекс у України відповідач не надав доказів того, що це майно є його особистою приватною власністю.

Сторони в добровільному поряду не дійшли згоди щодо поділу зазначеного майна, а отже у відповідності до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України цей поділ може зробити суд.

Частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За таких обставин, суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість позовних вимог про визнати за сторонами права власності по 1/2 частині на будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , без розподілу в натурі, як наслідок необхідності їх задоволення.

Як вбачається із матеріалів справи позивач постійно проживає та користується спірним будинком, в той час як відповідач проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2 (підтверджується договором про надання правничої допомоги а.с. 100-101).

При прийнятті рішення, суд відхиляє доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності щодо житлового будинку та земельної ділянки, які є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, передбаченого ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України оскільки обчислення цього строку розпочинається від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, чого у даному випадку не було, оскільки позивач на відміну від відповідача постійно проживає та користується цією власністю.

Крім того, при прийнятті рішення по справі суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що спірна земельна ділянка, у відповідності до п. 5 ст. 57 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю відповідача, оскільки в супереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України матеріали справи не містять доказів того, що вона набута ним внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України,

При цьому у відповідності до норми ст. 30 Земельного кодексу України (який діяв станом на 25 жовтня 1999 року) при переході права власності на будівлю і споруду, разом із цими об`єктами переходить і право власності земельною ділянкою.

Приймаючи рішення по справі, суд вважає, що позовні вимоги про поділ автомобіля марки «Citroen», та трактору МТЗ-82 задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Як зазначалося вище, ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

Зважаючи на те, що позивач в супереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надала доказів, які вказують на час коли вона дізнався або могла дізнатися про порушення відповідачем її права власності на автомобіля марки «Citroen», та трактор МТЗ-82, з огляду на презумпцію обізнаності про стан своїх суб`єктивних прав, суд приходить до висновку, що відлік трирічного строку позовної давності щодо цього майна розпочався від дня припинення шлюбу, тобто 18 жовтня 2017 року (день набрання рішення про розірвання шлюбу законної сили) та закінчився 19 жовтня 2020 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме:

1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та

2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме:

1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності;

2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

Враховуючи той факт, що Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності… заява про її застосування може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 09.04.2019 по справі №912/1104/18 (ЄДРСРУ № 81081514) та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 вересня 2019 року по справі № 904/4342/18 (ЄДРСРУ № 84420963).

У матеріалах справи наявна заява представника відповідача «про розгляд справи у відсутності сторони відповідача» (а.с. 103-105), у якій він просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, передбаченого ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України.

Зважаючи на це, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову в частині вимог про поділ автомобіля марки «Citroen», та трактору МТЗ-82 у звязку із тим, що строк позовної давності за цими вимогами закінчився 19 жовтня 2020 року, та відповідач звернувся до суду із заявою про застосування наслідків його спливу.

Приймаючи рішення по справі суд відхиляє доводи представника відповідача про необхідність відмови у задоволенні позву з тієї причини, що представник позивача не чітко сформулювати позовні вимоги у позовній заяві, та сформулював ці вимоги після закінчення підготовчого засідання у заяві від 04 січня 2023 року (а.с. 91), зважаючи на наступне.

У прохальній частині позову, представник позивача формулюючи позовну вимогу просив суд «…здійснити поділ спільного майна подружжя».

Тобто обсяг цієї вимоги стосувався поділу усього мана сторін, яке перебуває у їх спільній власності без конкретизації.

Із описової частини позовної заяви вбачається, що таким майном є саме спірний житловий будинок, земельна ділянка та трактор МТЗ-82, і автомобіль марки «Citroen».

Отже своєю заявою від 04 січня 2023 року (а.с. 91) представник позивача не збільшував та не зменшував розмір позовних вимог, а лише їх конкретизував.

Це право представника позивача гарантоване ст. 182 ЦПК України, та п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України не обмежується у часі подання до закінчення підготовчого засідання.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 10, 11, 12, 15, 19, 34, 76-83, 89, 133, 134, 137, 141, 142, 209, 213, 258, 259, 263-265, 267, 268, 272, 273, 351, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити частково.

2.Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_9 , право власності на АДРЕСА_1 , загальною площею 80 м. кв., житловою площею 38,4 м. кв., без розподілу в натурі, припинивши право спільної сумісної власності на нього.

3.Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_10 , право власності на АДРЕСА_1 , загальною площею 80 м. кв., житловою площею 38,4 м. кв., без розподілу в натурі, припинивши право спільної сумісної власності на нього.

4.Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_9 , право власності на частину земельної ділянки, загальною площею 0,1192 га, кадастровий номер: :01:001:0202, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без розподілу в натурі, припинивши право спільної сумісної власності на неї.

5.Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_10 , право власності на частину земельної ділянки, загальною площею 0,1192 га, кадастровий номер: :01:001:0202, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без розподілу в натурі, припинивши право спільної сумісної власності на неї.

6.В задоволенні решти позову відмовити.

7.На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

8.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя підпис А.С. Поліщук

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ

Суддя А.С. Поліщук

Повний текст судового рішення складено 12 квітня 2023 року