Справа № 206/1725/23
Провадження № 2/206/650/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2023 Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Поштаренко О.В.

за участю секретаря судового засідання Лукінова Б.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Виборнице підприємство «Техмаш» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року представник позивача адвокат Погребняк А.О. звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Приватного акціонерного товариства «Виборнице підприємство «Техмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Погребняк А.О. зазначила, що ОСОБА_1 в період з 08.05.2018 по 01.11.2022, перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі - ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на посаді слюсара-ремонтника, що підтверджується даними з трудової книжки НОМЕР_1 . Відповідно до Наказу №374к від 01.11.2022 був звільнений за угодою сторін. На момент звільнення ОСОБА_1 була нарахована, але не виплачена заробітна плата з урахуванням утриманих податків та зборів у розмірі 25 257,81 грн., що підтверджується розрахунковим листком за листопад 2022 року, відповідно до якого за листопад 2022 року у ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» перед ОСОБА_1 є борг по компенсації за невикористану відпустку. Таким чином, дана заборгованість по заробітній платі визнана та не оспорюється відповідачем. Відповідач в порушення вимог чинного законодавства при звільненні не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату, не сплатив грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Враховуючи викладене, просять стягнути з приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «ТЕХМАШ» (код ЄДРПОУ - 13437402) на користь гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) невиплачену заробітну плату у розмірі 25 257,81 грн. Окрім того, вважає, що через не проведення з ним розрахунків по заробітній платі, він набув право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у період з 01.11.2022 року (день звільнення) до дня винесення рішення по справі.Вказана заборгованість по заробітній платі виникла та не була погашена на дату звільнення позивача з роботи. Наявна заборгованість не заперечується відповідачем. Відповідно до наданого відповідачем на адвокатський запит вих. № 47 від 03.04.2023, розрахунку середнього заробітку гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 середньоденна заробітна плата становить 829,85 грн. З огляду на викладене просять стягнути середній заробіток за період з наступного дня після звільнення ОСОБА_1 - 02.11.2022 року по день подання позову, але більше шести місяців та надає розрахунок середнього заробітку за період з 02.11.2022 року по 06.04.2023 року включно. Відповідно до якого, середній заробіток позивача за вказаний період становить 829,85 грн. (21+22+22+20+23+4) днів = 92 943 грн. 20 коп. Враховуючи викладене просила суд стягнути з ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2022 по день пред`явлення позову, із розрахунку середнього заробітку у сумі 829,85 грн., що складає 92 943,20 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с. 1-4) Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та відкрито провадження у цій справі (а.с.35).

15.06.2023 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого останній частково визнає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо суми нарахованих і несплачених грошових коштів в сумі 25 257,81 грн., що є компенсацією за невикористану відпустку, яка станом на сьогодні після часткового погашення, при цьому із платіжною інструкцією № 4 від 02.06.2023 на суму 4 209,64 грн. та становить 21 048,17 грн. При цьому зазначає, що дійсно, позивач працював на ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» та був звільнений за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Тривалість затримки виплат зумовлена введеним воєнним станом в Україні та уповільненням попиту на їхні послуги. Окрім того, ПрАТ «ВП «Техмаш» має на сьогодні загальну заборгованість контрагентів перед ПрАТ «ВП «Техмаш» більше 61 мільйонів гривень. Вважає, що позовні вимоги в частині виплати середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільнені, то вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до доданих представником позивача документів ОСОБА_1 . Наказом № 374к від 01.11.2022 було звільнено з посади слюсаря-монтажника дільниці нестандартного устаткування ПрАТ «ВП «ТЕХМАШ» 01.11.2022 року за згодою сторін на підставі, п.1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення позивач не працював, оскільки знаходився у відпустці без збереженні заробітної плати (наказ № 294К від 17.08.2022) на підставі власної заяви. Починаючи з 01.11.2022 й по теперішній час позивач, як звільнений працівник, який не працював в день звільнення, не звертався до ПрАТ «ВП «ТЕХМАШ» з вимогою про розрахунок. Щодо відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу просили відмовити, оскільки до копії позовної заяви, не додано документів, які підтверджують сплату витрат на надання професійної правничої допомоги, а відтак не підлягають задоволенню. Окрім того, просили прийняти рішення розстрочення виконання рішення рівними частинами протягом п`яти місяців.

26.06.2023 представником позивача адвокатом Погребняк Г.О. на адресу суду надано відповідь на відзив, відповідно якого зазначено щовідповідачем визнано наявність заборгованості по невиплаченій заробітній платі перед позивачем у розмірі 25 257,81 грн. Також Відповідачем зазначено про часткове погашення заборгованості у розмірі 4 200,64 коп., яке здійснене 02.06.2023 року. Посилання відповідача на ту обставину, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку не підлягають задоволенню оскільки позивач у день звільнення знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, на думку позивача є необґрунтованими з огляду на наступне. Вказані обставини не звільняють відповідача від обов`язку сплати позивачу компенсації майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасна здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, що також узгоджується з висновками викладеними в постанови ВП ВС у справі №761/9584/15-ц. Окрім того, фінансове матеріальне становище, а також факт військової агресії російської федерації не є підставою для звільнення відповідача від виконання свого обов`язку як роботодавця. Більш того, у відповідача вже було більше семи місяців для добровільної сплати своєї заборгованості, чим відповідач не скористався. Крім того, відповідачем не наведено належних доказів відсутності на його рахунках коштів у розмірі заборгованості перед позивачем. Таким чином, вважаємо, що підстави для відстрочення виконання судового рішення відповідачем, відсутні. Щодо судових витрат, які заперечуються відповідачем у відзиві у зв`язку з тим, що на думку відповідача такі вимоги документальною не підтверджено, зазначаємо, що позивачем було укладено Договір про надання адвокатських послуг з АО «ЮФ «ЕКС ЮРЕ» від 22 лютого 2022 року, а також Додаток №1 до Договору від 22 лютого 2023 року, яким погоджено вартість витрат на професійну правничу допомогу позивачу у розмірі 500 грн. за годину роботи адвоката. А саме, на момент складання позовної заяви для подання її до суду адвокатом витрачено 8 (вісім) годин для аналізу та підготовки необхідних документів, аналізу судової практики та складання позовної заяви до суду. А відтак, витрати на професійну правничу допомогу позивачу становить 4000 грн., які підтверджуються копією Договору про надання адвокатських послуг від 22 лютого 2023 року, а також копією Додатку №1 до Договору від 22 лютого 2023 року та долученою копію рахунку та акту виконаних робіт від 07.04.2023 року. Вважаємо, що даний розмір понесених витрат на правничу допомогу є співмірним складності справи та доведеним.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Погребняк Г.О. в судове засідання не з`явились, у наданій відповіді на відзив просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності, позовні вимоги просять задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій підтримала викладені обставини у відзиві, просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, частково визнала позовні вимоги та підтримала клопотання про розстрочення виконання рішення.

В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 08.05.2018 прийнято на роботу в ПрАТ «ВП «Техмаш» на посаду слюсаря - ремонтника на підставі Наказу № 207 к від 07.05.2018.

Наказом №374к від 01.11.2022 ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України.

Вказані обставини підтверджується записом в трудовій книжки ОСОБА_1 (а.с.16).

На момент звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря - ремонтника ПрАТ «ВП «Техмаш», заборгованість по заробітній платі становила 25 257,81 грн., що підтверджується розрахунковим листком за листопад 2022 року (а.с. 21).

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принайні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Судом встановлено, що відповідачем станом на 02.06.2023 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 погашена частково, що підтверджується платіжною інструкцією №4 від 02.06.2023, призначення платежу: частина компенсації невикористаної відпустки ПрАТ «ВП «Техмаш» згідно з відомостями №2 від 02.06.2023 у сумі 4209,64 грн., що також визналось представником позивача у відзиві на позовну заяву від 15.06.2023 (а.с.54-56).

Статтями 12, 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник відповідача не заперечував щодо наявної заборгованості підприємства при звільнені ОСОБА_1 в загальному розмірі 25 257,81 грн.

Отже, на підставі оцінки наведених позивачем аргументів і наданих ним доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність його вимог про стягнення заборгованості в розмірі 21 048,17 грн. та задовольняє їх.

Стосовно позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, суд виходить з наступного.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як встановлено судом, відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачеві при його звільненні 01.11.2022, частковий розрахунок проведений у червні 2023 року, не виключає вину власника при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 117 КЗпП України слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається згідно зі ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з подальшими змінами та доповненнями.

Відповідно до п.8 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 з наступними змінами передбачено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Встановлений статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні за правилами ст. 117 КЗпПУ, чинними на час звільнення позивача, не була обмежена в часі та не залежала від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права, а саме ст. 117 КЗпПУ у редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005, тобто чинної на час звільнення позивача, наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З огляду на неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у сумі 10000 грн.

До доводів представника відповідача на те, що ОСОБА_1 у відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України з вимогою про розрахунок до ПрАТ «ВП «Техмаш» не звертався, так як він не працював у день звільнення та перебував у відпустці без збереження заробітної плати, а відтак позовні вимоги щодо сплати середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільнені не підлягають задоволенню з цих підстав, суд відноситься критично, оскільки.

Враховуючи звернення працівника (який у день звільнення не працював), до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем усіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц.

Так, останнім днем роботи ОСОБА_1 був «01.11.2022», в який позивач не працював, а ухвалу про відкриття провадження у справі з позовною заявою відповідачем було отримано 16.05.2023, тому суд вважає необхідним здійснити розрахунок середнього заробітку з наступного дня після отримання вимоги про здійснення розрахунку, тобто з 17.05.2023.

Враховуючи викладене, звернення позивача ОСОБА_1 , який у день звільнення не працював, звернувся до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України.

В свою чергу переконливих та достатніх доказів на підтвердження того, що невиплата належних позивачу сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, а з інших об`єктивних причин, відповідачем суду не було надано. Відповідно до приписів статті117КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Гранична кількість днів шестимісячного строку за який роботодавець повинен виплатити працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу не повинна перевищувати 17.11.2023.

Як встановлено судом на момент звільнення ОСОБА_1 була нарахована, але не виплачена заробітна плата з урахуванням утриманих податків та зборів у розмірі 25 257,81 грн., що підтверджується розрахунковим листком за листопад 2022 року, відповідно до якого за листопад 2022 року у ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» перед ОСОБА_1 є борг по компенсації за невикористану відпустку.

Таким чином, не проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні є наслідком відповідно до статті 117 КЗпП України покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з 17.05.2023 (наступного дня після отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі з позовною заявою) по 17.11.2023 (шестимісячний строк відповідно до ст. 117 КЗпП України).

Так, зі змісту позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки розрахунку у розмірі 92 943,20 грн.

Разом із тим нарахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 92 943,20 грн., не є співмірною з заборгованістю відповідача по заробітній платі.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, викладено висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000 грн. Що стосується клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення рівними частинами протягом п`яти місяців, суд доходить наступного висновку. Відповідно ч. 7 ст. 265 ЦПК Україниу разі необхідності в резолютивній частині рішення суду також вказується, зокрема про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Відповідно ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. При вирішенні заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання, потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Тобто, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення, його виконання може бути розстрочено на певних умовах або відстрочено.

При вирішенні питання про розстрочку або відстрочку виконання рішення повинні бути враховані інтереси стягувача та оцінені повідомлені боржником обставини, на які він вказує, як на підставу розстрочки або відстрочки виконання рішення, та які повинні бути суттєвими, в залежності від чого встановлюється можливість задоволення такої заяви.

Розстрочка або відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників. Закон пов`язує можливість відстрочки та розстрочки виконання рішення суду лише з об`єктивними, тобто такими, що не залежать від волі боржника, обставинами, які носять винятковий характер і утруднюють виконання рішення суду у строк чи у встановлений судом спосіб.

На підтвердження неможливості виконати рішення суду відповідачем надано докази заборгованості контрагентів. В заяві вказано неспроможністю ПрАТ «ВП «Техмаш» в повному обсязі виконувати свої обов`язки у зв`язку з заборгованістю контрагентів перед ПрАТ «ВП «Техмаш» яка становить більше ніж 61 мільйон гривень та заборгованістю ПрАТ «ВП «Техмаш» перед працівниками по сплаті заробітної плати більше ніж 3236030,15 мільйони гривень, однак як встановлено судом ОСОБА_1 звільнено з підприємства і борг відповідача перед позивачем становить лише 21 048,17 грн., що є незначною сумою для підприємства. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, слід зазначити наступне.

Статтею 59 Конституції Українивизначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другоюстатті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно частини першої, пунктів 1, 4 частини третьоїстатті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої-шостоїстатті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Будь-яких обґрунтованих клопотань щодо заявлених витрат на правничу допомогу представником відповідача не заявлялось.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьоїстатті 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року(справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа № 554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц). Представником позивача до матеріалів справи були долучені наступні документи: Договір (угоду) про надання адвокатських послуг від 22.02.2023, додаток № 1 до Договору (угоди) про надання адвокатських послуг від 22.02.2023, ордер на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, рахунок № 13/03 від 07.04.2023 про оплату за надання професійної правничої допомоги згідно з Договором (угодою) про надання адвокатських послуг від 22.02.2023 у вказаній справі на суму 4000 грн., Акт виконаних робіт від 07.04.2023 підписаний ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Екс Юре» (а.с. 26-29, 116-117), згідно з яким Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Екс Юре» надано ОСОБА_1 , правничу допомогу загальна вартість якої склала 4000 грн. за вищевказаним договором. З урахуванням вказаних обставин, суд не приймає доводи представника відповідача про ту обставину, що вимоги заявлені позивачем про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 документальною не підтверджені, оскільки представником позивача документально доведено, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. За таких обставин, суд вважає, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. на користь позивача з відповідача підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 2684 грн з 1 січня 2023 року.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 1073,60 грн. Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-13, 81, 82, 141, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Виборнице підприємство «Техмаш» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» (за адресою: 49022, м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, 94-Б, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 21048 (двадцять одна тисяча сорок вісім) гривень 17 копійок без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» (за адресою: 49022, м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, 94-Б, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» (за адресою: 49022, м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, 94-Б, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок та та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 30 червня 2023 року.

Суддя О.В. Поштаренко