Постанова

Іменем України

10 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 359/3535/19

провадження № 61-13389 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оніщук Ольга Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року, додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2022 року у складі Борця Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оніщук О. М., про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власностю, визнання права власності на частку у цьому майні.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 2001 року проживала однією сім`єю зі ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу. У травні 2003 року у них народилася дитина - ОСОБА_5 .

У період з червня 2003 року до 2010 року вона разом зі ОСОБА_7 та їх дитиною - ОСОБА_5 проживали у квартирі АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_7 . У зв`язку з потребою у розширенні житлової площі ОСОБА_7 придбав земельну ділянку, на якій він побудував житловий будинок по АДРЕСА_2 .

З 2010 року вона разом зі ОСОБА_7 та їхньою дитиною - ОСОБА_5 проживали не тільки у квартирі АДРЕСА_1 , а також у вищевказаному житловому будинку.

Отже, в її та ОСОБА_7 спільній сумісній власності перебували квартира АДРЕСА_3 ; квартира АДРЕСА_1 , автомобіль «Toyota Highlander», номерний знак НОМЕР_1 ; земельна ділянка та житловий будинок по АДРЕСА_2 . Право власності на вищезазначене рухоме та нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_7

ОСОБА_7 мав намір розірвати з ОСОБА_3 шлюб, який зареєстровано 02 жовтня 1987 року, так як цей шлюб існував лише формально і він проживав з нею та їхньою спільною дитиною. Проте ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Таким чином, вищевказане рухоме і нерухоме майно є її та ОСОБА_7 спільним сумісним майном, набутим за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки фактично з 2001 року шлюбні відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 були припинені.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд встановити факт припинення у 2001 році шлюбних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ; встановити факт відсутності у ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , квартири АДРЕСА_1 , автомобіля «Toyota Highlander», земельної ділянки та житлового будинку, розташованих по АДРЕСА_2 .

Також позивач просила встановити факт її проживання однією сім`єю зі ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу; визнати майно, набуте у період з грудня 2001 року по жовтень 2008 року, об`єктом їх спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , квартири АДРЕСА_1 , автомобіля «Toyota Highlander», земельної ділянки та житлового будинку, розташованих по АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка належними доказами не підтвердила факт спільного проживання без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_7 . Відсутні докази того, що ОСОБА_1 вела спільне господарство зі ОСОБА_7 , що у них був спільний бюджет та спільні витрати на придбання майна в інтересах сім`ї, а також на підтвердження наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків.

ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який не було розірвано, а отже, положення статті 74 СК України на спірні правовідносини не поширюються. У зв`язку з тим, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не було розірвано у встановленому законом порядку, підстави для визнання припиненими шлюбних відносин між ними відсутні.

Спірне рухоме та не рухоме майно придбано ОСОБА_7 за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , тобто є спільним сумісним майном подружжя.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_7 право спільної сумісної власності припинилось, а право власності на належну спадкодавцю 1/2 частку у спірному рухомому та нерухомому майні ввійшло до складу спадщини, що відкрилась після його смерті.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2022 року заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у загальному розмірі 34 272,80 грн. У задоволенні заяви у частині вимоги про стягнення судових витрат у розмірі 431 817 грн відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено розмір витрат на професійну правничу, тому з урахуванням заперечень позивачки заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення підлягає частковому задоволенню, а саме з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто судові витрати у розмірі 34 272,80 грн, з яких 17 136,40 грн витрати на професійну правничу допомогу та 17 136,40 грн витрати відповідачки на залучення перекладача та засвідчення його підписів, а не 431 817 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_7 у період з 02 жовтня 1987 року до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що є достатньою підставою для відмови у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_1 зі ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за цей період.

Посилання позивачки на те, що ОСОБА_8 фактично не проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_7 , є безпідставними, оскільки належними доказами не підтверджені. Обставини проживання відповідачки в інших країнах не спростовують факт перебування у шлюбі зі ОСОБА_7 , так як дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Крім того, у справі наявні докази спільного проживання відповідачки зі ОСОБА_7 за межами території України, отримання ними в той самий проміжок часу тимчасових дозволів на проживання, доручення один одному прав на представництво інтересів щодо відчуження спільного майна, ведення спільного бюджету та витрат пов`язаних зокрема з наданням медичних послуг для ОСОБА_7 , що свідчить про наявність між ними відносин, притаманних подружжю. Натомість, відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 вела спільне господарство зі ОСОБА_7 , у них був спільний бюджет та спільні витрати на придбання спірного майна.

Відповідачка засобами поштового зв`язку направила заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача на її користь витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач вказувала про те, що витратила грошові кошти у розмірі 49 715 грн на оплату професійної правничої допомоги. Крім того, договором про надання правової допомоги був визначений гонорар в розмірі 1 % від ціни позову, який становить 364 966 грн. Таким чином, загальний розмір витрат відповідачки на професійну правничу допомогу становить 414 681 грн. Також відповідач витратила грошові кошти у розмірі 17 136 грн на переклад документів та нотаріальне посвідчення вірності перекладу документів.

Отже, позовні вимоги судом першої інстанції залишено без задоволення, тому відповідачка мала право на компенсацію понесених нею судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідачкою у порядку встановленому процесуальним законом, із додержанням строків, заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які підтверджені належними доказами. Позивачкою подані заперечення щодо стягнення на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу, тому міськрайонний суд дійшов висновку про зменшення цих витрати до розміру інших судових витрат, тобто витрат, пов`язаних з перекладом документів, що становить 17 136,40 грн, а загальний розмір судових витрат визначений 34 272,80 грн, що відповідає принципам розумності та справедливості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 359/3535/19 з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що позивачка з 2001 року постійно проживала зі ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах, від яких вони мають дитину. Позивачка вела зі ОСОБА_7 спільне господарство, мала спільний бюджет, за рахунок якого ними набуто у власність спірне нерухоме майно. Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків.

ОСОБА_8 не може пояснити, як саме вона підтримувала шлюбні відносини зі ОСОБА_7 , перебуваючи тривалий час у різних країнах. Суди не встановили, чи були припинені шлюбні відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а лише послалися на свідоцтво про шлюб останніх. Відсутні докази участі ОСОБА_10 у будівництві спірного будинку. Отже, шлюбні відносини між відповідачкою та ОСОБА_7 носили формальний характер, проживали вони окремо, спільного побуту не мали, сімейні відносини не підтримували, майно не набували.

Позивачкою надано належні та допустимі докази на підтвердження своєї участі у будівництві спірного житлового будинку, у тому числі фото усіх етапів його будівництва. Посилалась на відповідні постанови Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2023 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Позивачка не довела спільного проживання зі ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах. Крім того, перебування ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі виключає можливість застосування положень статті 74 СК України до спірних правовідносин. Відповідачка та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі до дня смерті останнього, вели спільне господарство, разом проживали за межами території України, у тому числі тривалий час у Республіці Кіпр.

Крім того, у відзиві на касаційну скаргу порушено клопотання про закриття касаційного провадження, оскільки у касаційній скарзі не зазначено конкретні підстави касаційного оскарження.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судом установлено, що 02 жовтня 1987 року ОСОБА_7 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 02 жовтня 1987 року серії НОМЕР_2 (а.с.115, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_7 та ОСОБА_3 народилася дитина - ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 26 лютого 1988 року серії НОМЕР_3 (а.с.50, т. 6).

01 листопада 2001 року ОСОБА_7 набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 01 листопада 2001 року серії НОМЕР_4 та інформаційною довідкою комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.18, т. 1; а.с.146, т. 3). У цій квартирі з 29 липня 2003 року зареєстровані ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_6 (а.с. 45, т. 1).

30 серпня 2002 року ОСОБА_7 уклав з ТОВ «Житло-буд» договір міни машиномісць, за умовами якого він придбав машиномісце № НОМЕР_5 по АДРЕСА_4 (а.с. 148-149, т. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5 , батьком якого записано ОСОБА_7 , а матір`ю - ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 14 червня 2003 року серії НОМЕР_6 та інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. З реєстру також вбачається, що відомості про визнання батьківства внесені 16 серпня 2013 року (а.с. 23, 33-35, т. 1; а.с. 18, т. 6).

29 липня 2003 року ОСОБА_7 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2003 року (а.с. 17, т. 1; а.с. 159, т. 6). У цій квартирі зареєстровано місце проживання позивачки та її дитини - ОСОБА_5 з 31 жовтня 2003 року, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва, довідкою про реєстрацію місця проживання (а.с. 1-а, 17, т. 6).

07 липня 2005 року ОСОБА_7 уклав з ОСОБА_11 договір купівлі-продажу, за умовами якого він придбав земельну ділянку, площею 0,2448 га, з кадастровим номером :01:009:0200 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану у с. Вишеньки Бориспільського району Київської області (а.с. 251-255, 258-261, т. 1). 11 жовтня 2005 року на підставі цього договору ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 599121 (а.с. 256-257, т. 1).

З 08 липня 2005 року ОСОБА_7 було укладено ряд договорів будівництва жилого будинку котеджного типу на земельній ділянці у с. Вишеньки Бориспільського району Київської області (а.с. 262-271, т. 1; а.с. 1-5, т. 2; а.с. 195-202, т. 5).

Суди вказали про те, що у справі відсутні докази на підтвердження того, що будівництво цього об`єкту нерухомого майна було завершено, він був введений в експлуатацію, а також на підтвердження того, що за життя ОСОБА_7 за ним було зареєстровано право власності на вказаний жилий будинок котеджного типу.

13 вересня 2013 року ОСОБА_7 була видана довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 бути його представником в усіх питаннях, що стосуються квартири АДРЕСА_1 . Довіреність видана строком на три роки до 30 вересня 2016 року (а.с. 26, т. 1).

Відповідно до листа начальника регіонального сервісного центру у м. Києві Міністерства внутрішніх справ України від 03 грудня 2018 року за ОСОБА_7 зареєстровано автомобіль «Toyota Highlander», номерний знак НОМЕР_1 (а.с.20, т. 1).

ОСОБА_7 також був засновником товариства з обмеженою відповідальністю «Золотоніський завод залізобетонних виробів», приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ВІСТЕК», що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.116-122, 129-137 т. 1).

ОСОБА_1 згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вказана керівником товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТЕК» (а.с. 123-128, т. 1).

ОСОБА_7 та ОСОБА_3 мали спільні банківські рахунку у Банку Кіпр з 1994 року (а.с. 139-200, т. 1). Також наявна інформація про спільне користування ОСОБА_7 та ОСОБА_3 рахунком у банку у Швейцарській Конфедерації у 2013 році та у 2015 році (а.с. 179-181, т. 5).

ОСОБА_3 мала тимчасовий дозвіл на проживання у Республіці Кіпр з 01 березня 1995 року по 18 травня 1996 року, та з 29 листопада 2002 року по 18 травня 2007 року (а.с. 202-211, т. 1). У 2001 році та 2006 році відповідач отримала паспорт громадянина Грецької Республіки, де її прізвище вказано « ОСОБА_3 » (а.с.224-225, 230-231, т. 1).

ОСОБА_7 мав тимчасовий дозвіл на проживання у Республіці Кіпр з 01 березня 1995 року по 18 травня 1996 року, з 01 жовтня 1999 року по 18 травня 2002 року, з 29 листопада 2002 року по 18 травня 2007 року (а.с. 212-228, т. 1). У 2001 році та 2006 році ОСОБА_7 було видано паспорт громадянина Грецької Республіки (а.с. 226-229, т. 1).

Відповідно до копій закордонних паспортів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , як громадян України, останніми здійснено численні виїзди за межі території України (а.с. 155-193, т. 3). Ця інформація містяться і у листі Головного центру обробки спеціальної інформації від 01 серпня 2019 року щодо громадянки ОСОБА_3 (а.с. 4-6, т. 4).

31 травня 2006 року ОСОБА_7 , діючи від власного імені та від імені своєї дружини ОСОБА_13 , уклав договір дарування з сином ОСОБА_6 , за умовами якого передав в дар об`єкт нерухомого майна. Цей договір укладений і посвідчений за законодавством Грецької Республіки (а.с. 234-240, т. 1).

27 березня 2008 року ОСОБА_7 та ОСОБА_13 склали довіреність, за умовами якої вони, кожен окремо або разом, можуть подавати від імені кожного необхідні документи щодо видачі закордонних паспортів (а.с.243-250, т. 1).

У 2008 році ОСОБА_7 притягувався до відповідальності за порушення правил дорожнього руху у Швейцарській Конфедерації (а.с.22-29, 38-41, т. 4).

ОСОБА_7 12 січня 2017 року видав довіреність ОСОБА_3 на здійснення представництва його інтересів на продаж нерухомості зареєстрованої на його ім`я та ім`я дружини У Республіці Кіпр (а.с.241-242, т. 1).

У справі наявні докази спільної подорожі ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з м. Києва до м. Ларнака у Республіці Кіпр (а.с. 226-229, т. 6).

ОСОБА_3 була надана інформація про оплату медичних, телекомунікаційних та інших послуг нею та ОСОБА_7 у різних країнах Європи (а.с. 6-207, т. 2; а.с. 47-253, т. 4; а.с. 1-51, т. 5; а.с. 81-84, т. 7). Також надана інформація про медичне обслуговування ОСОБА_7 на території України у медичному центрі «Добробут» та інших установах (а.с.212-217, т. 2; а.с. 1-143, т. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с.8-9, 36, т. 1). Після смерті останнього приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О. М. була заведена спадкова справа (а.с. 22, 32, т. 1). Із матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись: 23 жовтня 2018 року ОСОБА_5 , як син померлого, який на той час був неповнолітнім і діяв за згодою матері - ОСОБА_1 ; 19 листопада 2018 року ОСОБА_3 , як дружина померлого; ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , як син померлого. 05 червня 2019 року приватним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/3 частині кожному (а.с.2-169, т. 6).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

У частині другій статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно із частиною, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною першою статті 36 СК України встановлено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2022 року у справі № 495/8219/18 (провадження № 61-18070 св 21), від 18 травня 2022 року у справі № 127/1316/20 (провадження № 61-19670 св 21), від 19 травня 2022 року у справі № 753/13484/19 (провадження № 61-17330 св 21), від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20 (провадження № 61-1904 св 22).

Отже, факт перебування чоловіка, чи жінки в іншому зареєстрованому шлюбі виключає можливість застосування до правовідносин таких положень статті 74 СК України.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд не убачає підстав досліджувати інший предмет позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на рухоме та нерухоме майно.

Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 до дня своєї смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який у встановленому законом порядку не було розірвано, тому положення статті 74 СК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що проживання ОСОБА_3 в інших країнах не спростовує факт її перебування у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_7 . Крім того, належними доказами підтверджено спільне проживання відповідачки зі ОСОБА_7 за межами території України, отримання ними у той самий проміжок часу тимчасових дозволів на проживання, доручення один одному прав на представництво інтересів щодо відчуження спільного майна, ведення спільного бюджету та витрат пов`язаних зокрема з наданням медичних послуг ОСОБА_7 , що свідчить про наявність між ними подружніх відносин. Вказані висновки спростовують доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту припинення у 2001 році шлюбних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 й відсутність в останньої права власності на спірне рухоме та нерухоме майно, оскільки воно набуто ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі, тобто є спільним сумісним майном подружжя, презумпцію якого спростовано не було.

Крім того, Верховний Суд вважає необхідним зазначити, що позивачка не є тією особою, яка вправі заявляти вимогу про встановлення факту припинення шлюбних відносин між іншими особами, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. Позивачка могла б заявляти про встановлення такого юридичного факту лише щодо неї та іншої особи, з якою вона була б у шлюбі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно набуте нею та ОСОБА_7 до 2004 року унаслідок їх спільної праці.

Доводи касаційної скарги про те, що показаннями свідків підтверджено, у тому числі факт спільного проживання позивачки і ОСОБА_7 та те, що саме ОСОБА_1 систематично з`являлася разом зі ОСОБА_7 на етапі будівництва спірного будинку і після його побудови, на увагу не заслуговують, оскільки показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу у той час, коли інший з них знаходився у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 квітня

2020 року у справі № 738/1452/17 (провадження № 61-13412 св 19).

Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що відповідачкою підтверджено належними та допустимими доказами свої витрати на професійну правничу допомогу, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про їх стягнення з позивачки на користь відповідачки, розмір цих витрат визначено з урахуванням заперечень ОСОБА_1 та положень закону.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про закриття касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки суд касаційної інстанції не знаходить для цього правових підстав, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався заявник у касаційній скарзі стосувалися різних фактичних обставин. Підстави касаційного оскарження чітко зазначені в ухвалі суду касаційної інстанції від 08 лютого 2023 року про відкриття касаційного провадження.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року, додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник