Справа № 462/14/21 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2617/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради Скочко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2021 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , третя особа: ЛКП «Левандівка», про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Стверджує, що відповідачі самовільно зайняли жиле приміщення № НОМЕР_1 , яке складається з житлової кімнати під літ. 910-5, площею 12,8 кв.м., власником якого є Львівська міська рада, незважаючи на те, що вони зареєстровані та проживають в житловому приміщенні № 910а, що складається з житлової кімнати під літ. 910-6, площею 19,5 кв.м. Зазначає, що у зв`язку зі списанням будинків з балансу ЛКП «Левандівка» ОСОБА_3 неодноразово надсилалося попередження з проханням звільнити вищезазначене самовільно зайняте житлове приміщення. Вказує, що у відповідь на заяву ОСОБА_3 про приєднання жилого приміщення № 910, відповідачу роз`яснено, що йому спочатку необхідно звільнити самочинно зайняту житлову кімнату та подати в Залізничну районну адміністрацію комплект документів щодо її приєднання, однак такі рекомендації не були виконані відповідачами, у зв`язку з чим спірне житлове приміщення залишається самовільно зайнятим відповідачами. Наголошує, що єдиною підставою для вселення в житлове приміщення є ордер, виданий виконавчим комітетом відповідної місцевої ради, а користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, укладеного на підставі ордера на житлове приміщення з громадянином, на ім`я якого видано ордер. Вважає, що спірне приміщення відповідачами використовується самовільно, оскільки ордер на житлове приміщення № 910 відповідачам не видавався, договір найму жилого приміщення з ними не укладався. З наведених підстав просить виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 з житлового приміщення № 910, яке складається з житлової кімнати під літ. 910-5, площею 12,8 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2022 року позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 із самовільно зайнятого житлового приміщення № 910, яке складається з житлової кімнати під літ.910-5 площею 12,8 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради по 525 грн. 50 коп. судового збору з кожного.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликаються на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи00.

Апелянти стверджують, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права, оскільки судом ухвалено рішення без повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи. Зазначають, що квартира колишнього гуртожитку під № 910 складається з двох житлових кімнат під літ. 910-5 та 910-6, які раніше позначалися як кімнати 910а та 910б. На підставі ордера № 2 від 19 листопада 1990 року ОСОБА_3 , як колишньому працівникові ВАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» виділено для проживання із сім`єю кімнату № НОМЕР_1 а площею 19,5 кв.м. в малосімейному гуртожитку по АДРЕСА_1 , а кімнату АДРЕСА_2 виділено сім`ї іншого працівника підприємства ОСОБА_5 , після нетривалого проживання якої в кімнату АДРЕСА_2 вселилася сім`я ОСОБА_6 на підставі ордера № 51 від 13 червня 1991 року. Вказують, що на початку 2002 року сім`я ОСОБА_6 виїхала із зайнятої ними кімнати, однак реєстрація не була припинена, внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати комунальних послуг, яку вони повністю погасили і в подальшому сплачували за проживання у спірній кімнаті. Звертають увагу, що 13 лютого 2012 року набрало законної сили рішення суду про їх виселення з кімнати № 910б, однак завод не наполягав на примусовому виконанні цього рішення суду у зв`язку з чим вони продовжили там проживати. Вважають, що якщо в квартирі, в якій проживало два або більше наймачів звільнилося ізольоване жиле приміщення на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов, зазначене приміщення надається йому безумовно, при цьому розмір житлової площі не повинен перевищувати 13,65 кв.м. на одну особу. Звертають увагу, що в судовому порядку можуть вирішуватися виключно спори, пов`язані з відмовою в наданні житлового приміщення, що звільнилося, а враховуючи відсутність відмови, вони позбавлені можливості захистити свої права. З наведених підстав просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради Скочко А.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачам не видано ордер на проживання в кімнаті АДРЕСА_3 , відтак, вони не набули права користування спірним житлом, яке зайняли самовільно, що є підставою для виселення без надання їм іншого житла, а зважаючи на те, що вони користуюттся кімнатою АДРЕСА_3 , це не призведе до порушення їхніх житлових прав.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Згідно з ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Витягом з протоколу № 10/а засідання житлово-побутової комісії при профспілковому комітеті Львівського локомотиворемонтного заводу від 07 листопада 1990 року підтверджується, що ОСОБА_3 надано одну кімнату № 910А, площею 17 кв.м. в новозбудованому гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , як працівнику ВАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», на підставі спільного рішення профкому та адміністрації підприємства видано ордер № 2 від 19 листопада 1990 року на нього та членів його сім`ї на проживання в кімнаті АДРЕСА_3 .

Відповідно до наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради № 271 від 11 червня 2008 року гуртожиток отримав статус житлового будинку, однак і надалі перебував на балансі ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод».

Починаючи з 2002 року, відповідачі, окрім кімнати № 910а, наданої їм для проживання, також зайняли кімнату № НОМЕР_2 , під літ.910-5 площею 12,8 кв.м,по АДРЕСА_1 .

У зв`язку із самовільним вселенням відповідачів в кімнату АДРЕСА_3 ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про виселення з жилого приміщення.

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , вважаючи, що мають право на користування кімнатою АДРЕСА_2 , звернулися із зустрічним позовом до Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» про визнання права на користування жилим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_3 та укладення договору найму житлового приміщення.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2012 року, виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_3 .

В зустрічному позові ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» про визнання права на користування жилим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_3 та укладення договору найму житлового приміщення на кімнату АДРЕСА_3 з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відмовлено.

На виконання вищезазначеного рішення суду Залізничним районним судом м. Львова 20 березня 2012 року видано виконавчий лист № 2-134/2011 про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_3 .

Постановою державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Ілюк В.В. від 10 травня 2012 року відкрито виконавче провадження № 32476883 з виконання виконавчого листа № 2-134/2011 від 20 березня 2012 року, однак вищезазначене рішення суду виконане не було.

В подальшому, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 16 березня 2018 року №257 «Про передачу житлового будинку АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Львова» запропоновано Львівській міській раді прийняти у власність територіальної громади м. Львова житловий будинок АДРЕСА_1 від Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод».

Ухвалою Львівської міської рали від 07 червня 2018 року № 3509 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» житлового будинку на АДРЕСА_1 » прийнято у власність територіальної громади м. Львова від Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 07 серпня 2018 року № 429 затверджено акт приймання-передачі житлового будинку АДРЕСА_1 від Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» у власність територіальної громади м. Львова.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 28 серпня 2018 року № 524 зобов`язано ЛКП «Левандівка» прийняти на баланс житловий будинок на АДРЕСА_1 від Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод».

15 квітня 2019 року ЛКП «Левандівка» звернулося до ОСОБА_3 з вимогою про звільнення самовільно зайнятої кімнати житлового приміщення 910-5, площею 12,8 кв.м.

В подальшому ЛКП «Левандівка» повторно зверталося до ОСОБА_3 з вимогами про звільнення самовільно зайнятої кімнати 910-5 площею 12,8 кв.м., 23 травня 2019 року та 28 травня 2019 року.

Згідно з актом від 17 лютого 2020 року, складеним комісією у складі головного інженера ЛКП «Левандівка» Думич Я.В., майстрів з експлуатації житлового фонду ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , жиле приміщення під літ. № 910, площею 12,8 кв.м. самочинно заселене сім`єю ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

В квартирі АДРЕСА_3 відсутні зареєстровані особи, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 903 від 19 лютого 2020 року, виданою ЛКП «Левандівка».

Довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 896а від 19 лютого 2020 року, виданою ЛКП «Левандівка», підтверджується, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 .

Як вбачається з викопіювання поверхового плану жилих приміщень № 910 та АДРЕСА_3 , приміщення № 910а складається з житлової кімнати 910-6, площею 19.5 кв.м., а приміщення № 910 складається з житлової кімнати 910-5, площею 12.8 кв.м. (т. 1 а.с. 20)

В матеріалах справи відсутні докази заборгованості по оплаті комунальних послуг користувачами квартири АДРЕСА_3 , що дозволяє зробити висновок про те, що такі сплачуються вчасно та в повному обсязі, і такі платежі приймаються надавачами цих послуг.

Колегія суддів звертає увагу, що між ПАТ «Львівобленерго та ОСОБА_3 укладено договір № 350/1749 про користування електричною енергією, за умовами якого електропостачальник зобов`язується постачати електричну енергію в квартиру АДРЕСА_3 у необхідних обсягах відповідно до потужності 10 кВт, а споживач зобов`язується оплачувати спожиту електричну енергію за тарифами, встановленими НКРЕКП у строки, передбачені договором.

Користуючись житловим приміщенням 910-5, площею 12.8 кв.м., ОСОБА_3 14 лютого 2006 року вперше звернувся із заявою про закріплення за його сім`єю кімнати № НОМЕР_2 , що складається з житлового приміщення 910-5, площею 12.8 кв.м., на підставі ст. 54 Житлового кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 ЖК України ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім`ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання.

Норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу (ст. 47 ЖК України).

Однак, звернення ОСОБА_3 з проханням про надання в користування його сім`ї, яка потребує поліпшення житлових умов, вільної кімнати № 910б, що складається з житлового приміщення 910-5, площею 12.8 кв.м. залишене без задоволення.

24 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернувся з вищезазначеним проханням до ЛКП «Левандівка» про приєднання кімнати № 910, що складається з житлового приміщення 910-5, площею 12.8 кв.м..

Листом від 29 травня 2019 року № 2/644 ЛКП «Левандівка» повідомило ОСОБА_3 , що для приєднання кімнати № 910 необхідно спочатку звільнити самочинно зайняту кімнату № 910, а також зібрати та подати в Залізничну районну адміністрацію комплект документів щодо приєднання.

12 вересня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Управління житлового господарства Львівської міської ради зі зверненням про надання суміжної кімнати АДРЕСА_3 .

Листом від 31 жовтня 2019 року № 2501-3139 Управління житлового господарства Львівської міської ради надало відповідь про відсутність підстав для прийняття рішення у зв`язку з ненаданням документів, визначених переліком, зокрема, довідки Ф-2 про склад сім`ї та реєстрацію на квартири (кімнати) АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 та копії трудової книжки ОСОБА_3 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ЛКП «Левандівка» зверталося з клопотанням до ВАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», на балансі якого на час звернення знаходився будинок АДРЕСА_1 , про приєднання до кімнати площею 19,4 кв.м., що знаходиться в блоці № 910 «А», кімнату площею 11,3 кв.м., що знаходиться в цьому блоці, і якою з січня 2002 року користується (проживає), а також оплачує житлово-комунальні послуги сім`я основного квартиронаймача ОСОБА_3 , яка перебуває на квартирному обліку в Управлінні житлового господарства Львівської міської ради з травня 2002 року за № 20813 для покращення житлових умов.

Надаючи довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 5166 від 22 жовтня 2008 року та № 193 від 13 листопада 2013 року, ЛКП «Левандівка» зазначало, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 52,4 кв.м., що складається з 2 кімнат, житловою площею 32,3 кв.м., та належить ПрАТ «ЛЛРЗ», основним квартиронаймачем якої є ОСОБА_3 на підставі ордера №0002 від 19.11.1990 року.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи у житловому приміщенні, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Зазначені норми та їх тлумачення свідчать по те, що за умови постійного проживання особи у житловому приміщенні, ставлення її до цього приміщення як до свого постійного житла, за умови відсутності іншого житла, або за умови потреби у такому житлі як соціально незахищеної особи, для виселення цієї особи з такого житла не має підстав.

Відповідачі відкрито та безперервно користувалися і користуються житловим приміщенням АДРЕСА_2 , яке складається з житлової кімнати під літ. 910-5, площею 12,8 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 протягом більш як двадцяти років, за час користування неодноразово зверталися до органів влади з проханнями про передачу їм спірного житлового приміщення, як сім`ї, що перебуває на квартирному обліку, утримували спірне житлове приміщення в належному стані та оплачували комунальні послуги.

Наявні в матеріалах справи офіційні документи, в тому числі і акти обстеження житлових приміщень, листи, адресовані відповідачам щодо звільнення спірного житлового приміщення, клопотання ЛКП «Левандівка» щодо приєднання такого до приміщення, в якому проживають відповідачі, свідчать про те, що і ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», і Львівській міській раді було відомо про користування відповідачами житловим приміщенням АДРЕСА_2 , яке складається з житлової кімнати під літ. 910-5, площею 12,8 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 протягом тривалого часу.

В той же час, протягом всього часу користування відповідачами спірним житловим приміщенням позиція органів влади та балансоутримувачів будинку щодо ситуації, яка виникла, є непослідовною та невизначеною.

Встановивши порушення, вперше звернулися з позовом про виселення відповідачів тільки через десять років, а отримавши рішення суду про виселення відповідачів не вчиняли активних дій щодо виконання рішення суду, не приймали жодного рішення щодо розгляду звернень про передачу спірного приміщення, надаючи лише формальні відповіді, остаточно не відмовили у приєднанні спірного приміщення до кімнати, у якій проживає сім`я відповідачів, допускаючи таким чином користування відповідачами спірним житловим приміщенням, надаючи фактично мовчазну згоду.

Тим самим, адміністрація підприємства та органи влади сприяли ситуації неврегульованого проживання відповідачів в житловому приміщенні № НОМЕР_1 , яке складається з житлової кімнати під літ. 910-5, площею 12,8 кв.м, по АДРЕСА_1 без належних на те підстав, а заяви відповідачів про узаконення такого проживання за наявності для цього достатніх підстав залишались не вирішеними протягом тривалого часу.

У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

У статті 2 ЦПК України проголошено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Висновки суду першої інстанції про правомірність втручання в право особи на мирне володіння майном не відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, які включають в себе принцип «пропорційності» та «справедливої рівноваги».

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Однак, суд першої інстанції не дослідив питання щодо дотримання принципу «пропорційності» через призму «справедливої рівноваги» (балансу) між суспільними і приватними інтересами, яка включає необхідність з`ясування питання щодо понесення особою «індивідуального і надмірного тягара».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі незаконно, самовільно зайняли спірне житлове приміщення, що, на думку суду, є підставою для їх виселення, разом з тим суд не з`ясував, чи виселення відповідачів є необхідним в інтересах держави (суспільства), в інтересах територіальної громади, чи таке є необхідним для вирішення питання забезпечення житлом, для вселення у спірне приміщення інших осіб чи іншої сім`ї, з огляду на те, що будинок по АДРЕСА_1 має статус житлового будинку, а спірне житлове приміщення №910 складається лише з житлової кімнати під літ. 910-5 площею 12.8 кв.м у будинку АДРЕСА_1 , а кухня і інші приміщення є у спільному користуванні, тобто, спірне приміщення не є відокремленою житловою квартирою.

Судом апеляційної інстанції з пояснень представника позивача не встановлено необхідності виселення відповідачів з житлового приміщення №910, яке складається з житлової кімнати під літ. 910-5 площею 12.8 кв.м у будинку АДРЕСА_1 , що таке необхідне в інтересах територіальної громади м. Львова.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 з житлового приміщення АДРЕСА_3 не відповідає принципу пропорційності з огляду на те, що відповідачі потребують покращення житлових умов, користуються спірною житловою кімнатою відкрито протягом тривалого часу, судом не встановлено необхідності такого виселення в інтересах держави (суспільства), а тому їх виселення є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Враховуючи тривалий час користування відповідачами спірним житлом, що позивачем не доведено наявність нагальної суспільної необхідності, яка б виправдовувала втручання держави у право на житло та наступне виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 з житлового приміщення АДРЕСА_3 , колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.04.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк