печерський районний суд міста києва
30 березня 2023 року Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Вовк С. В.,
при секретарі судових засідань Брачуні О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
Позиція сторін у справі
У травні 2022 року Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 12 липня 2021 року до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надійшло повідомлення адміністрації комунального некомерційного підприємства «Київський міський пологовий будинок№ 1 » про дитину- хлопчика, якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народила громадянка ОСОБА_1 . Під час бесіди з`ясовано, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але проживає зі співмешканцем у нежитловому приміщенні (підвальне приміщення) за адресою: АДРЕСА_2 . Надати інформацію про батька дитини, гр. ОСОБА_1 відмовилася.
Фахівцями Печерського районного центру соціальних служб здійснено вихід за фактичним місцем проживання гр. ОСОБА_1 , для з`ясування умов проживання та можливості проживати за вказаною адресою малолітньої дитини. Вказане приміщення непридатне для житла, всюди бруд та сморід, ніяких комунальних зручностей, що унеможливлює проживання дітей. З гр. ОСОБА_1 проведено бесіду щодо неможливості проживання дитини в таких умовах і що вона повинна повернутися проживати за адресою своєї реєстрації проживання. На що гр. ОСОБА_1 відповіла категоричною відмовою.
12 липня 2021 року гр. ОСОБА_1 написала заяву про відмову забрати дитину з Київського міського пологового будинку № 1. З дня відмови від дитини та по теперішній час, гр. ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та Печерського районного центру соціальних служб - не зверталася, долею дитини не цікавилася, не приймала участі у її вихованні.
Відзив на позов не надходив.
Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подав заяву в якій зазначив, що не заперечує проти вирішення справи за її відсутності та в заочному порядку.
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву суду не надала.
Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Фактичні обставини справи
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянка ОСОБА_1 народила дитину.
Фахівцями Печерського районного центру соціальних служб здійснено вихід за фактичним місцем проживання гр. ОСОБА_1 , для з`ясування умов проживання та можливості проживати за вказаною адресою малолітньої дитини. Вказане приміщення непридатне для житла, всюди бруд та сморід, ніяких комунальних зручностей, що унеможливлює проживання дітей.
З гр. ОСОБА_1 проведено бесіду щодо неможливості проживання дитини в таких умовах і що вона повинна повернутися проживати за адресою своєї реєстрації проживання. На що гр. ОСОБА_1 відповіла категоричною відмовою.
12 липня 2021 року гр. ОСОБА_1 написала заяву про відмову забрати дитину з Київського міського пологового будинку № 1, про що у присутності начальника сектору ювенальної превенції Печерського УП ГУНП складено акт закладу охорони здоров`я органу внутрішніх справ України про дитину яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я.
З гр. ОСОБА_1 проведено бесіду та надано повні і змістовні роз`яснення, відповідно до діючого законодавства України, яке передбачає захист прав дітей.
Гр. ОСОБА_1 повідомлено про те, що повернути дитину вона зможе протягом 2 місяців, якщо знайде житло придатне для проживання та докази можливості за його сплачувати, або повернеться проживати за місцем своєї реєстрації проживання.
Також, гр. ОСОБА_1 надано роз`яснення, що якщо протягом 6 місяців вона, без поважної причини, не буде приймати участь у вихованні дитини, Служба у справах дітей та сім`ї розгляне питання на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Печорської райдержадміністрації щодо доцільності позбавлення її батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини.
Відповідно до розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 липня 2021 року № 486 «Про реєстрацію народження дитини, залишеної без батьківського піклування» реєстрацію народження дитини проведено відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України та отримано свідоцтво про народження - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до наказу Служби у справах дітей та сім`ї від 26 серпня 2021 року № 91 «Про постановку на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поставлено на первинний облік дітей в Службі у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.
Відповідно до розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 02 вересня 2021 року № 575 «Про надання статусу «дитини, позбавленої батьківського» малолітній ОСОБА_2 набув статусу та був влаштований до Київського міського будинку дитини «Берізка» на цілодобове перебування (розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 14 вересня 2021 року).
27 вересня 2021 року над дитиною встановлено опіку та призначено опікуна. З ЗО вересня 2021 року малолітній ОСОБА_3 проживає в родині опікуна.
З дня відмови від дитини та по теперішній час, гр. ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та Печерського районного центру соціальних служб - не зверталася, долею дитини не цікавилася, не приймала участі у її вихованні.
Позиція суду та оцінка аргументів сторін
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України Суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України»
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, наявність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позивачем доведено та судом встановлено наявність такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні матері від виконання її батьківських обов`язків, адже відповідач стосовно своєї дитини ОСОБА_3 не виконує батьківських обов`язків: не спілкується, не проявляє до нього батьківської турботи, не турбується про його фізичний і духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на його виховання.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За приписами частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.
Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до, ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991, Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).
Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.
У відповідності до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Оскільки матір не виконує свого обов`язку щодо утримання дитини, а позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів.
Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позбавити батьківських прав гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі не меншому, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 травня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у межах суми платежу за один місяць.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя С. В. Вовк