КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №357/1986/22 Головуючий у І інстанції Бондаренко О.В.
Провадження №22-ц/824/948/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року позивач пред'явив в суді названий позов посилаючись на те, що на електронних торгах у жовтні 2018 року ним була придбана квартира АДРЕСА_1. Разом з тим, в квартирі проживають її колишній власник ОСОБА_2 та члени його сім'ї ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідачі перешкоджають позивачу вільно користуватися належною йому на праві власності квартирою, в добровільному порядку виселятися із квартири не збираються.

Позивач надіслав відповідачам письмову вимогу про виселення з додатками, а саме з проектом договору оренди квартири. Пропонував виселитись в іншу належну йому на праві власності квартиру на умовах оренди. Однак відповідачі відмовились.

На підставі статей 109 ЖК України та 391 ЦК України ОСОБА_1 просив суд виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 в квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Білоцерківського міськрайоннного суду Київської області від 26 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи спір на користь відповідачів суд першої інстанції вказав, що до іншого постійного житлового приміщення, яке надається при виселенні громадян на підставі частини другої статті 109 ЖК України, встановлюються вимоги відповідно до статті 113 цього Кодексу. Однак позивач не погоджується із застосуванням цієї норми права при вирішенні спору.

Так скаржник звертає увагу суду на те, що законодавець розділяє на чотири категорії житло, що надається громадянам при їх виселенні з займаного приміщення:

1) інше постійне житлове приміщення, тобто житло призначене для постійного проживання, відповідно до частини другої статті 109 ЖК України;

2) жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, частина четверта статті 109 ЖК України та стаття 132-2 цього Кодексу;

3) інше благоустроєне жиле приміщення, за умов, що зазначені у статтях 110, 111, 112, 114-1 ЖК України та статті 113 цього Кодексу;

4) інше жиле приміщення, встановлено статтею 114 ЖК України, що повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Зважаючи, що частиною другою статті 109 ЖК України встановлені загальні правила з надання іншого постійного житлового приміщення громадянам, що виселяються, тож і вимоги до такого житла встановлюються загальні. Отже, інше постійне житло призначене для постійного проживання громадян, що надається відповідно до частини другою статті 109 ЖК України, повинне відповідати вимогам статті 50 та частини першої статті 48 цього Кодексу.

Враховуючи, що відповідачі отримали споживчий кредит, який використали для власних потреб та визнають, що мають труднощі зі сплати комунальних платежів і не бажають встановлювати договірних відносин із власником щодо користування квартирою, в якій проживають, то, на думку позивача, цілком справедливим буде їх обмеження у користуванні елітним житлом з перевищенням норми житлової площі, що встановлена статтею 47 ЖК України з наданням у користування іншого житла для постійного проживання, що відповідає загальним вимогам цього Кодексу. Позивач вважає, що суду надано докази, що дозволяють задовольнити позов у повному обсязі, що знизить матеріальний тиск на відповідачів, пов'язаний з оплатою орендної плати та комунальних платежів.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В порядку визначеному статтею 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від відповідачів не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу. Пояснив, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, якими вони користуються у спірній квартирі, отже саме з позивача, як власника квартири, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2022 року у справі № 357/12993/21 стягнуто на користь КП «Білоцерківтепломережа» за період з 30 липня 2020 року по 01 жовтня 2021 року борг у сумі 19610 грн. 82 коп. Позивач пропонував відповідачам різні умови вирішення спірної ситуації. Так він пропонував укласти договір оренди спірної квартири, або іншої меншої за площею, однак відповідачі відмовляються від запропонованих пропозицій і продовжують безоплатно користуватись спірною квартирою.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення. Про причини неявки суд не повідомили.

ОСОБА_2, будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення судового засідання, з посиланням на його хворобу, яке не задоволено колегією суддів з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ч.ч. 4, 5 ст. 12 ЦПК України).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 16 лютого 2023 року судове засідання було призначено на 22 березня 2023 року. В судове засідання 22 березня 2023 року відповідач не з'явився. Про причини неявки суд не повідомив.

В судове засідання 12 квітня 2023 року ОСОБА_2 повторно не з'явився та подав клопотання про відкладення судового розгляду, яке мотивоване неможливістю прибути до суду у зв'язку з його хворобою. Доказів своєї хвороби ОСОБА_2 до заяви не додав.

У зв'язку із наведеним, колегія суддів не визнала поважними причини неявки скаржника в судове засідання і вирішила, що у справі достатньо матеріалів, які надають суду можливість розглянути справу без участі відповідачів.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.58-59). На підставі свідоцтва від 11 жовтня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2363 (а.с.75), являється власником квартири АДРЕСА_1, що узгоджується з Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 серпня 2020 року за № 218680773( а.с.76).

З вказаного Свідоцтва та Витягу вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Панкратьєвою Є.В., за реєстровим № 2698, який зареєстровано Білоцерківським МБТІ 26 березня 2003 року за № 13096, в книгу 117, а ОСОБА_1 набув у власність вказану квартиру шляхом її придбання з прилюдних торгів, на підставі Акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 12 вересня 2018 року.

Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (а.с.32-37) відповідачі: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зняті з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та не мають зареєстрованого місця проживання, а ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та з 20 січня 2020 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідачі фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено актом від 29 січня 2022 року, посвідченим представниками ОСББ «Зелена-23,30» ( а.с.5) та поясненнями сторін.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2021 року у справі № 357/9161/20, яке набрало законної сили 02 листопада 2021 року, було відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 ( а.с.47-57).

Вказаним рішенням та постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року встановлено, що квартиру АДРЕСА_1, було придбано відповідачем ОСОБА_2 не за рахунок кредиту (позики) банку, а набуто у власність на підставі Договору купівлі-продажу від 26 березня 2003 року, реєстровий № 2698, відповідачі проживають у вказаній квартирі та іншого придатного для проживання житла не мають.

Відмовляючи у задоволенні позову в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 Житлового кодексу Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Набуваючи у власність спірну квартиру позивач знав про наявні обтяження на дане майно, а тому міг передбачати подальші наслідки придбання даного майна з електронних торгів, позивач був обізнаний, що квартира перебувала в іпотеці, для забезпечення грошових зобов'язань відповідача і він міг дізнатися про наявність чи відсутність іншого житла у попереднього власника, про існуючі спори щодо даної квартири та з'ясувати чи виконав Банк вимоги статті 109 ЖК України, при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки.

Разом з тим, позивач обрав інший спосіб захисту своїх прав, на підставі ст. 109, 114 ЖК України, шляхом виселення відповідачів з наданням іншого житлового приміщення, яке належить йому на праві власності.

Суд першої інстанції, пославшись на статтю 113 ЖК України вважав, що квартира, яку пропонував позивач для виселення в неї відповідачів, є меншою за площею, тобто не рівноцінною тій, в якій проживають відповідачі. Крім того, позивач пропонує укладення договору оренди цієї квартири строком на п'ять років, що не відповідає вимозі постійності проживання, як це передбачено в ст. 109 ЖК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням такого.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном. на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і Основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач керувався нормами Цивільного кодексу України, які регулюють захист права власності, а також статтею 109 ЖК України яка регулює виселення з житлового приміщення.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Суд першої інстанції у своєму рішенні навів вказану норму, встановив, що квартира була продана як предмет іпотеки, але набута не за кредитні кошти, а тому вважав, що відповідачі не можуть бути виселенні без надання іншого постійного жилого приміщення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов'язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв'язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява No 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява No 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У даній справі, суд першої інстанції встановив, що спірне житлове приміщення позивачем (новим власником) придбане на публічних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов'язані з придбанням спірної нерухомості.

Тобто новий власник при добросовісній реалізації вище переліченими суб'єктами правовідносин своїх прав та обов'язків, мав при придбанні нерухомого майна знати про наявність прав відповідачів на користування квартирою, а отже, допускав наявність такого обтяження.

При цьому, за умов неналежного виконання продавцем своїх зобов'язань про повне інформування покупця квартири про її обтяження, новий власник не позбавлений права на звернення до продавця з вимогами про відшкодування шкоди.

Отже, для вирішення питання щодо виселення, необхідно встановити: чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами.

Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Такі висновки суду висловив Верховний Суд у складі першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 459/175/17.

Отже, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційного провадження, колегія суддів перевірила висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення відповідачів із спірної квартири на предмет пропорційності між метою, досягнення якої передбачається позивачем, а саме захист права на володіння та користування власністю, та засобами, які використовуються для її досягнення, які полягають у виселенні відповідачів із квартири і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами.

Судом першої інстанції установлено, що у відповідачів виникло право на користування спірною квартирою з 2003 року, вони тривалий час постійно проживають в цій квартирі і іншого житла не мають. Квартира набута не за кредитні кошти.

Оцінюючи втручання у право відповідачів на користування квартирою на предмет пропорційності, колегія суддів виходить з того, що квартира, з якої позивач просить виселити відповідачів складається із п'яти кімнат та має загальну площу 106,20 кв.м.

Як вбачається із рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 30 червня 2021 року у справі № 367/9161/20 ОСОБА_2 передавав спірну квартиру в іпотеку за чотирма іпотечними договорами, які забезпечували кредитні зобов'язання, частина яких була виконана ним, а частина не виконана.

Висновки суду першої інстанції щодо того, що позивач, набуваючи у власність спірну квартиру знав про наявні обтяження на дане майно, а тому міг передбачати подальші наслідки придбання даного майна з електронних торгів, міг дізнатися про наявність чи відсутність іншого житла у попереднього власника, про існуючі спори щодо даної квартири та з`ясувати чи виконав Банк вимоги статті 109 ЖК України, при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки є правильними.

Разом із тим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що і ОСОБА_2, який отримував кредит, забезпечив його квартирою, не повертаючи кредит міг передбачати, що для нього виникнуть негативні наслідки у вигляді позбавлення права власності і права користування квартирою.

Тобто, із матеріалів справи вбачається, що кредитор отримав свої кошти за рахунок продажу квартири, боржник ОСОБА_2 позбавився права власності на квартиру, однак продовжує користуватись квартирою, а набувач квартири ОСОБА_1, який не порушував жодних зобов'язань, вчинив законні дії щодо купівлі квартири з електронних торгів, разом із тим обмежений у своїх правомочностях власника і, крім того, несе витрати по сплаті комунальних послуг, які спожиті відповідачами.

Відповідно до Цивільного кодексу України, в Україні існують три форми власності: приватна, державна, комунальна. Житло, в якій проживає фізична особа може належати їй або на праві приватної власності, або на праві найму (оренди). Ще однією підставою для користування житлом, законодавець визначив право членів сім'ї власника або квартиронаймача на таке користування. Як власники, так і наймачі житла несуть витрати по утриманню майна та по сплаті комунальних послуг. Тобто інших підстав для користування жилим приміщенням як власність або найм, а також користування житлом членами сім'ї власника (наймача) діючим законодавством не передбачено.

ОСОБА_2 був позбавлений права власності на житло, разом із тим продовжив ним користуватись вже за відсутності правових підстав (власність, оренда). Як пояснив позивач в судовому засіданні при розгляді справи за його апеляційною скаргою, ним пропонувалось відповідачам укласти договір оренди на спірну квартиру, однак вони відмовились і продовжували безоплатно користуватись житлом, яке належало на праві приватної власності позивачу.

Позивач запропонував їм в оренду інше належне йому на праві власності житло, яке є меншим за площею, однак знаходиться в тому ж населеному пункті і відповідає усім санітарно-технічним вимогам, які пред'являються до житла. Відповідачі також відмовились від такої пропозиції пославшись в суді першої інстанції на те, що дві окремі кімнати їм недостатньо, вони не зможуть в них розміститись.

Суд першої інстанції посилаючись на статтю 113 ЖК погодився із доводами відповідачів в тому, що житло, яке їм пропонує позивач є нерівноцінним, тому, яким вони користуються.

Проте із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки вони є помилковими.

Житловим кодексом України передбачені випадки, в яких громадянам при їх виселенні із житлових приміщень надаються інші житлові приміщення.

Так законодавець розділяє на чотири категорії житло, що надається громадянам при їх виселенні з займаного приміщення в залежності від підстав для виселення: інше постійне житлове приміщення (ч.2 ст. 109 ЖК), жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу (ч.4 ст. 109 ЖК), інше благоустроєне жиле приміщення (ст.110 ЖК), інше житлове приміщення (ст.114 ЖК)

Найбільш захищеними категоріями громадян, яких виселяють із житлових приміщень є ті, яких виселять на підставі статті 110 ЖК України і саме їм надається благоустроєне житло, яке визначено в статті 113 ЖК України. Суд першої інстанції зазначивши, що квартира, яку позивач пропонує для виселення відповідачів є меншою за площею ніж спірна квартира, помилково взяв до уваги вимоги до благоустроєного житла, встановлені статтею 113 ЖК України. Однак до житла, яке надається на підставі частини 2 статті 109 ЖК України, таких вимог не ставиться. Отже житло, в яке можуть бути виселені особи за частиною 2 статті 109 ЖК України, має відповідати загальним нормам статті 50 ЖК України, а саме бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

Суд першої інстанції також вважав, що в пропозиції позивача в частині виселення відповідачів в іншу квартиру відсутня така умова як постійне проживання, оскільки позивач пропонував оренду строком на 5 років. Однак такі висновки суду також є помилковими.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до статті 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд, який включає в себе:

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським об'єднанням (громадський житловий фонд);

жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до законодавства України до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Відповідно до статті 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Так, за статтею 9 ЖК України забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Тобто, законодавство визначає, що проживання особи в житловому приміщенні може бути тимчасовим або постійним, однак не визначає, що таке постійне житлове приміщення. Враховуючи наведені вище норми Житлового кодексу України таким приміщенням можна вважати саме приміщення житлового фонду, а не готелі, санаторії та інші приміщення, в яких передбачено лише тимчасове проживання і які не відносяться до житлового фонду.

Отже, виходячи із наведених норм законодавства, відповідачі можуть бути виселені в приміщення, яке належить до житлового фонду і відповідає вимогам статті 50 ЖК України, а саме жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Саме такі приміщення відповідають вимогам частини другої статті 109 ЖК України.

Внаслідок втрати право власності ОСОБА_2 на житло, він та члени його сім'ї втратили і право на безстрокове і безоплатне користування цим житлом, яке належить іншій особі. Оскільки із закону випливає, що інше постійне жиле приміщення при виселенні надається у користування, а не у власність, то право користування таким житлом може бути лише оплатним на підставі договору найму (оренди) укладеного із власником житла.

Безстрокове користування житловим приміщенням має лише власник цього приміщення, а також, якщо приміщення надане особі на підставі ст.ст.42, 51, 58, 59 ЖК України. Жодна із наведених підстав для безстрокового проживання у відповідачів відсутня.

Відповідно до ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Тобто договір найму не може бути безстроковим, оскільки про це прямо зазначено в законі.

Колегія суддів вважає, що зазначення в договорі оренди строку цього договору не може свідчити про те, що відповідачі позбавляються права користування цим житлом після закінчення цього договору.

Так в запропонованому позивачем проекті договору оренди передбачено право орендаря на укладення договору найму квартири на новий строк. Крім того, дострокове розірвання договору оренди з ініціативи орендодавця можливе лише за згодою орендаря. Навіть у випадку невиконання орендарем умов договору оренди, а саме невнесення плати за договором оренди та компенсації обов'язкових платежів орендодавцю за шість місяців, а також руйнування квартири, цей договір може бути розірваний лише за рішенням суду. Тож умови договору убезпечують орендарів від їх свавільного виселення орендодавцем до закінчення строку договору оренди і без судового рішення.

Також колегія суддів вважає, що запропонована позивачем плата за договором оренди двокімнатної квартири у розмірі 3250 грн., що становить лише 50% від мінімальної заробітної плати, не є надмірною для трьох працездатних осіб .

Таким чином, оцінивши вимоги законодавства щодо врегулювання спірних правовідносин і з врахуванням встановлених судом обставин справи, колегія суддів вважає, що у суду є підстави для висновку про те, що виселення відповідачів із займаної ним квартири в іншу квартиру на умовах договору оренди, не буде для них надмірним тягарем. Як пояснили в суді першої інстанції відповідачі, вони не у повному обсязі оплачують комунальні послуги в спірній квартирі. Разом із тим, відповідачі продовжують проживати у п'ятикімнатній квартирі, комунальні послуги в якій відповідно є значно вищими, ніж в квартирах меншої площі, поклавши тягар оплати спожитих ними послуг на власника квартири - позивача, що не можна визнати справедливим. Виселення їх до квартири меншої площі, надасть їм можливість збалансувати їх доходи і витрати на утримання житла і сплату комунальних послуг. Разом із тим, умова договору про можливість його розірвання у судовому порядку у разі несплати орендної плати буде дисциплінувати відповідачів і спонукати їх до відповідального ставлення до своїх обов'язків користувачів житла.

Відмову ж в позові за наведених обставин не можна визнати справедливим вирішенням спору з врахуванням балансу інтересів сторін цього спору, оскільки відповідачі, будучи працездатними особами, отримуючи і використовуючи кредит, взявши на себе зобов'язання щодо його повернення і забезпечуючи цей кредит іпотекою, разом із тим, не несуть будь-яких втрат від своїх неправомірних дій, продовжують користуватись квартирою і додатково поклавши тягар по її утриманню і оплаті комунальних послуг на нового власника квартири.

Квартира, яку пропонує позивач для виселення відповідачів має загальну площу 44,8 кв.м., житлову площу 29,4 кв.м. та має дві окремі житлові кімнати, кухню усі побутові зручності та відповідає вимогам статті 50 ЖК України.

Колегія суддів вважає, що в даній справі наявні всі обставини, які дають суду можливість застосувати частину 2 статті 109 ЖК України і виселити відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 із наданням на умовах договору оренди, який позивач додав до позовної заяви іншого житла, а саме квартири АДРЕСА_2. Істотними умовами договору оренди є строк 5 років, орендна плата 3250 грн. на місяць, а також умови розірвання договору або за згодою сторін, або на підставі рішення суду. Таке вирішення спору буде справедливим, із дотриманням як прав власника квартири на користування нею, так і прав відповідачів, які не залишаться внаслідок виселення безхатченками і будуть забезпечені постійним житлом строком на п'ять років, протягом яких відповідачі будуть мати можливість вирішити питання забезпечення їх іншим житлом. Відмова ж в позові за встановлених судом обставин взагалі нівелює можливість застосування частини 2 статті 109 ЖК України до боржників, отже втрачається будь-який сенс в наданні кредитів із забезпеченням їх іпотекою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, про те, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, зробив висновки, які не відповідають встановленим по справі обставинам та неправильно застосував норми матеріального права, що у відповідності до положень статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року у даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого житла, а саме квартири АДРЕСА_2.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2023 року.

Реквізити сторін:

позивач: ОСОБА_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4, код РНОКПП НОМЕР_1

відповідач: ОСОБА_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, код РНОКПП НОМЕР_2,

ОСОБА_3, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, код РНОКПП НОМЕР_3,

ОСОБА_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, код РНОКПП НОМЕР_4.

Суддя-доповідач

Судді: