___________ МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ__________
Справа № 521/9579/23
Пр. № 2-з/521/53/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Одеса

Суддя Малиновського районного суду м. Одеси Сегеда О.М., розглянувши заяву Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя,

встановила:

У квітні 2023 року Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (далі АТ «СЕНС БАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2023 року позовну заяву АТ «СЕНС БАНК» було залишено без руху у зв`язку з невиконанням вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України, позивачу було надано строк для усунення недоліків, визначених ухвалою суду.

Станом на сьогоднішній день провадження у справі не відкрито.

Разом із позовною заявою позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначив, що 11 січня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2007/670-206/1, відповідно до умов якого останній кредит в сумі 91093,00 дол. США, зі сплатою 12,5% річних та з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 січня 2022 року.

У забезпечення виконання позичальником зобов`язань, 11 січня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договори іпотеки, відповідно до умов яких останній передав кредитору в іпотеку нерухоме майно: майнові права на незакінчене будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 відповідно до Договору №5/92 про пайову участь в будівництві житла від 12 грудня 2005 року, що укладений між позичальником та «Моноліт» (надалі за текстом «предмет іпотеки»).

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору про пайову участь в будівництві житла №5192 від 12 грудня 2005 року, а також документа, який підтверджує фінансування іпотекодержателем будівництва за рахунок власних коштів.

Тобто, в іпотеку було передано майнові права майно як забезпечення виконання зобов`язань кредитним договором, про що було внесена відповідний запис про заборону та іпотеку в реєстр іпотек та реєстр заборон.

Відповідно до п. 1.9 договору сторони погодили що після введення об`єкту нерухомості в експлуатацію, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. Укладений договір про внесення змін є підставою для внесення заборони відчуження предмету іпотеки.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація про право власності на квартиру, що перебуває в іпотеці відсутня

Заявник вказував, що йому стало відомо, що будинок, в якому знаходиться квартира, майнові права на яку було передано в іпотеку, було введено в експлуатацію та ОСОБА_1 постійно проживає в квартирі.

Зазначив, що 10 вересня 2019 року загальними зборами АТ «Альфа-Банк», та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк», шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Згідно рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у даному акті, з 15 жовтня 2019 року виникає у АТ «Альфа-Банк». Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів АТ «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 року було вирішено затвердити передавальний акт.

Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за передавальним актом від 15 жовтня 2019 року є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво шодо майна, прав за обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АГ «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року.

На підставі зазначених документів правонаступником АТ «Укрсоцбанк» та належним кредитором за Кредитним договором та спірним договором іпотеки є АТ «Альфа-Банк».

В подальшому, 01 грудня 2022 року АТ «Альфи-Банк» було змінено назву на АТ «СЕНС БАНК».

Зважаючи на вищевикладене, заявник вважає, що нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 75,3, житлова площа 39, 5 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 , є предметом іпотеки.

Відповідно до пункту 2.1.9 іпотекодавець протягом трьох робочих днів з моменту оформлення та реєстрації права власності іпотекодавця на нерухоме майно, зазначене в пункті 1.1 Договору, укласти з іпотекодержателем договір про внесення змін, зазначений в пункті 1.9 договору.

Відповідно до пункту 1.9 договору, сторони погодили, що після введення об`єкту нерухомості в експлуатацію, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. Укладений договір про внесення змін є підставою для внесення заборони відчуження предмету іпотеки.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація про право власності на квартиру, що перебуває в іпотеці відсутня Однак, як стало відомо банку, будинок, в якому знаходиться квартира, майнові права на яку було передано в іпотеку, було введено в експлуатацію.

Стверджував, що в порушення положень договору, ОСОБА_1 не повідомив іпотекодержателя про оформлення права власності на предмет іпотеки, та введення останнього в експлуатацію, чим порушив права іпотекодержателя.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач вважає, що вищевказане майно може бути відчужене відповідачем третім особам, що суттєво ускладнить виконання можливого рішення суду, а тому, з метою унеможливлення відчуження вказаного майна, для забезпечення позову та можливості реального виконання рішення суду, вони вимушені звернутись до суду з даною заявою.

Зважаючи, що відповідачем вже було вчинено дії, направлені на уникнення відповідальності за невиконання вимог договору, здійснено відчуження без відповідної згоди на те іпотекодержателя, є всі підстави вважати, що існує ризик не виконання рішення суду.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 75,3, житлова площа 39, 5 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Дослідивши подану заяву, матеріали справи та надавши їм належну оцінку, суддя вважає, що заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За положенням ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права, щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Як роз`яснено п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові №183/5864/17-ц від 17 жовтня 2018 року, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, на момент розгляду заяви про забезпечення позову провадження у справі не відкрито, заявником не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження підстав вважати, що виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову, може бути утрудненим чи неможливим, тому суд вважає, що вказана заява подана передчасно.

За таких обставин, суд вважає, що заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 149-153, 353 ЦПК України, суддя

ухвалила:

Заяву Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ували суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.М. Сегеда