Ухвала

Іменем України

13 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 522/9901/22

провадження № 61-4644ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І. розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2022 року у складі судді Бондар В. Я. та постанову Одеського апеляційного суду від 01 березня 2023 року в складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Кутурланової О. В., Орловської Н. В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначивши заінтересованою особою - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області).

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він є громадянином Російської Федерації та з 2018 року постійно мешкає та працює в Україні, отримавши посвідку на тимчасове проживання (на підставі дозволу на працевлаштування). Остання посвідка на тимчасове проживання видана 12 жовтня 2021 року. Маючи намір і в подальшому проживати та працювати в Україні, він звернувся до Державної міграційної служби з метою отримати посвідку на постійне проживання в Україні за територіальним походженням, оскільки його дід - ОСОБА_2 народився та тривалий час постійно проживав на території сучасної України. На запит адвоката щодо підстав надання йому дозволу на імміграцію в Україну, останній отримав лист-роз`яснення від ГУ ДМС України в Одеській області, згідно із яким відповідно до пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію в Україну, який передує отриманню посвідки на постійне проживання, надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням і для цього необхідно подати документи за наведеним у законі переліком, серед яких значаться документи, що підтверджують факт постійного проживання чи народження діда чи баби до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». При цьому, у разі відсутності свідоцтва про народження діда, достатньою підставою для підтвердження факту народження та/або проживання діда на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", для подання заяви про отримання дозволу на імміграцію в Україну є відповідне рішення суду. Оскільки свідоцтво про народження діда у нього відсутнє, а отримана із Державного архіву Вінницької області архівна довідка від 16 травня 2019 року №07-1326/7 підтверджує наявний у метричній книзі про народження по Свято-Вознесенській православній церкві станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині - м. Козятин Козятинського району Вінницької області) запис № 28 за 1903 рік про хрещення 07 квітня 1903 року, заявник просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт народження діда - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині - м. Козятин Хмельникського району Вінницької області), тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 березня 2023 року,заяву задоволено, встановлено факт народження діда заявника ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині місто Козятин Хмельницького району Вінницької області), тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги заяви ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені засобами доказування, а саме матеріали справи підтверджують, що ОСОБА_2 , який є дідом заявника, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин, тому подану заяву у порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, необхідно задовольнити.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про встановлення факту. Зазначив, що для отримання дозволу на імміграцію заявник, серед інших документів, подає до компетентного органу документ, що підтверджує факт народження його діда у певний період на територіях, зазначених в статті 8 Закону України «Про громадянство України» та у разі відсутності такого документа, цей факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Метою встановлення наведеного факту є отримання ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні, підстави для видачі якої або відмови у видачі якої чітко регламентовані діючим в Україні законодавством, як із визначенням повноважень органів державної влади, посадових і службових осіб за наслідком розгляду відповідних заяв, так і порядку оскарження їх рішень з питань імміграції, дій чи бездіяльності, тому суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження.

31 березня 2023 року ГУ ДМС України в Одеській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ГУ ДМСУ в Одеській області зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі №654/3462/17. Заявник не надав доказів, що він зверталася до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та відповідними документами. Крім того, оскільки ГУ ДМСУ в Одеській області проти встановлення вказаного факту заперечує, тому в цій справі наявний спір про право. Законодавство України має чіткий порядок встановлення таких фактів. Тому його звернення до суду із заявою про встановлення факту народження діда - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині - м. Козятин Хмельникського району Вінницької області), тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» є передчасним. Крім того, що не можуть бути встановленні в судовому порядку факти, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Отже, заявник ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_2

12 жовтня 2021 ОСОБА_1 (громадянин російської федерації) документований посвідкою на тимчасове проживання, яка чинна до 07 листопада 2022 року, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із архівною довідкою, виданою Державним архівом Вінницької області 16 травня 2019 року за № 07-1326/7, в метричній книзі про народження по Свято-Вознесенській православній церкві станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині м. Козятин Козятинського району Вінницької області) за 1903 рік є запис № 28 про хрещення 07 квітня 1903 року сина на ім`я ОСОБА_6 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин. Батьки: с. Грузьке Київського повіту Київської губернії селяни ОСОБА_7 та його законна дружина ОСОБА_8 , обоє православні.

ОСОБА_9 навчався у 7 Київській гімназії та 09 квітня 1915 року був нагороджений похвальним листом. ОСОБА_2 прослухав курс 7-ми класів цієї гімназії та отримав відповідне посвідчення.

З посвідчення Осібної Київської поштової продовольчої комісії Київського повітового революційного комітету вбачається, що ОСОБА_2 служив з 22 березня по 28 квітня1920 року в Райпродкомі на посаді реєстратора.

З 10 серпня 1927 року до 15 травня 1928 року ОСОБА_2 працював у фізико-хімічній лабораторії КПУ, що підтверджує довідка від 30 червня 1928 року, а з 01 жовтня 1928 року до 07 травня 1930 року ОСОБА_2 працював у Хімічній Лабораторії Всеукраїнської академії наук як науковий співробітник.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 83 років в м. Ленінграді, РРФСР, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим ІІ відділом ЗАГС Ленінградського міського виконкому 22 липня 1986 року.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У пункті 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Тлумачення статті 315 ЦПК України дає підстави для висновку, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц (провадження № 61-15154св18).

Необхідність встановлення факту народження діда - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині - м. Козятин, Хмельникського району, Вінницької області), тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», заявник зазначив отримання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

У статті 4 Закону України «Про імміграцію» встановлена квота на імміграцію, а пунктом 3 частини третьої цієї статті передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для надання дозволу на імміграцію, особами, які мають право на набуття громадянства за територіальним походженням, до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України». У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (стаття 9 Закону України «Про імміграцію»).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про громадянство України», яка регулює питання щодо набуття громадянства України за територіальним походженням, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство. Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави. Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок), який відповідно до Закону України «Про громадянство України» (далі - Закон) визначає перелік документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до пункту 28 зазначеного Порядку, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

У пункті 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_4 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, для отримання дозволу на імміграцію заявник, серед інших документів, подає до компетентного органу документ, що підтверджує факт народження його діда у певний період на територіях, зазначених в статті 8 Закону України «Про громадянство України» та у разі відсутності такого документа, цей факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Аналогічні за змістом висновки щодо встановлення факту викладені в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20), від 27 серпня 2020 року у справі № 201/1935/20 (провадження № 61-8149св20), від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19 (провадження № 61-872св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20) зазначено, що:

«відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20).

Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що спростовує доводи касаційної скарги. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19). Посилання в касаційній скарзі на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) також не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує».

Суди встановили факт народження діда заявника ОСОБА_2 - 30 січня 1903 року на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині місто Козятин Хмельницького району Вінницької області), тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, мотивували його встановлення відповідними належними доказами, у зв`язку з чим зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки у наведених в касаційній скарзі постановах Верховний Суд виклав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у вказаних справах, не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат