Справа №472/351/22
Провадження № 22-ц/812/700/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Бурлаки С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_2 , подану адвокатом

Бурлакою Сергієм Анатолійовичем

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 квітня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кучерявенком С.С., повний текст складено 19 квітня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що відповідач ОСОБА_2 є його батьком.

З 01 вересня 2020 року він (позивач) навчається в Миколаївському професійному ліцеї будівництва та сфери послуг на денній формі навчання до 19 січня 2024 року. На час навчання проживає в квартирі, за оренду якої щомісячно сплачується орендна плата в розмірі 2000 грн.

Також йому необхідні кошти на продукти харчування, одяг, предмети гігієни, на проїзд до місця навчання, приладдя, літературу тощо.

У зв`язку із тим, що він навчається на денній формі навчання, в нього немає можливості працевлаштуватися та отримувати будь-який дохід вказані потреби на даний час задовольняє мати, яка є інвалідом 3-ї групи і отримує пенсію в розмірі 2100 грн. та допомогу як внутрішньо переміщена особа в розмірі 3000 грн.

Батько ОСОБА_2 у добровільному порядку матеріальної допомоги на навчання не надає, а тому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 15000 грн, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до закінчення ним навчання, тобто до 19 січня 2023 року, за умови що він буде навчатися, але не більше як до досягнення ним 23 років.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на період його навчання у Миколаївському професійному ліцеї будівництва та сфери послуг в розмірі 6 500 грн, щомісячно, починаючи з дня подачі позову, тобто з 01 серпня 2022 року і до закінчення ним навчання, тобто до 19 січня 2024 року, за умови що він буде навчатися, але не більше як до досягнення ним 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 через свого адвоката Бурлаку С.А., оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції прийняв незаконне, необґрунтоване, упереджене, несправедливе та невмотивоване рішення і дійшов до необґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, а тому, вважає, що це рішення підлягає скасуванню в повному обсязі, а позовні вимоги позивача ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення суду у даній справі взагалі не застосовано судову практику Європейського Суду з прав людини та не керувався при прийнятті рішення у справі постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі». Також було порушено ч. 4 ст. 265 ЦПК України, а саме: у мотивувальній частині рішення суду, судом не були зазначені належним чином всі фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного всіма учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, не належним чином в рішенні суду вказані та роз`ясненні норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, норми права, рішення Європейського суду, рішення та постанови Пленуму Верховного Суду України на які посилався відповідач та його представник, які суд не застосував, та не вказав суд в рішенні суду мотиви їх незастосування.

Всупереч положенням п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст.265 ЦПК України, судом першої інстанції у вступній частині рішення суду не зазначені належним чином та в повному обсязі позиції відповідача та його представника; не зазначені в рішенні суду всі заяви та клопотання представника відповідача адвоката Бурлаки С.А., їх зміст та рішення по ним: не зазначені в рішенні суду всі обставини встановлені судом у справі при дослідженні письмових доказів, які мають важливе і вирішальне для правильного вирішення справи, невиконані всі рішення суду.

При викладені мотивів в оскаржуваному рішенні суду, суд першої інстанції не дав належним чином всіх відповідь на аргументи відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Бурлаки С.А. та не вказав в рішенні суду на доводи, що лежать в основі рішення суду й забезпечують його законність.

Крім того, суд першої інстанції в рішенні суду не зазначив, що в судовому засіданні на підставі досліджених судом письмових доказів наданих відповідачем, а саме виписок з Приват 24, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач перераховував неодноразово на банківську картку позивача гроші в великих сумах і тим саме виписки з Приват 24 підтверджують факт, що відповідач ОСОБА_2 надав позивачу ОСОБА_4 грошову матеріальну допомогу під час його навчання, що підтверджується виписками з Приват 24, які знаходяться в матеріалах цивільної справи. Дані докази спростовують обґрунтування позовних вимог позивача ОСОБА_5 та покази свідка ОСОБА_6 , що відповідач ОСОБА_2 не надавав матеріальної допомоги позивачу. Але суд встановленого даного факту при досліджені доказів навіть не зазначив в рішенні суду.

Вказує, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він проживає в даний час та під час навчання на квартирі, яку він орендує за адресою: АДРЕСА_1 . квартира АДРЕСА_2 за яку позивач сплачує орендну плату в розмірі - 2000 гривень.

З наданої копії договору оренди даної квартири, судом було встановлено, що договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_3 підписаний аж 15 травня 2019 року. Відповідно до даного договору оренди квартири, Орендарем квартири за адресою: АДРЕСА_3 , судом було встановлено, що є не позивач ОСОБА_7 , а матір позивача ОСОБА_6 . Відповідно до п.4.1 даного договору укладено терміном (строком) на 5 років і відповідно до п.13.2 строк дії даного договору закінчується нібито 15 травня 2024 року.

На його думку, договір оренди квартири від 05 травня 2019 року не може суд брати до уваги, як належний доказ тому, що він є недійсним, підроблений та має підчистки та виправлення, але суд не звернув на це також увагу та не відреагував на дане зауваження і навіть в рішення суду не зазначив даного факту.

Крім того, суд першої інстанції також при прийняття рішення у справі не прийняв до уваги та не врахував сімейний стан відповідача ОСОБА_2 , а саме наявність у відповідача ОСОБА_2 непрацездатної матері, яка перебуває на його утриманні, яка також потребує від сина матеріальну допомогу. Даний факт був підтверджений позивачем ОСОБА_8 в судовому засіданні при наданні відповідей на запитання представника відповідача.

У відзиві представник позивача адвокат Вендель О.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутність в силу ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що згідно свідоцтва про народження позивача ОСОБА_3 його батьками є: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_6 (а.с.8).

З довідок Миколаївського професійного ліцею будівництва та сфери послуг № 31 від 15 вересня 2020 року та № 170 від 27 липня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 з 01 вересня 2020 року навчається у Миколаївському професійному ліцеї будівництва та сфери послуг ІІ рівня акредитації по теперішній час. Термін закінчення навчального закладу 19 січня 2024 року.

Відповідно довідки Миколаївського професійного ліцею будівництва та сфери послуг № 192 від 02 листопада 2022 року, позивач ОСОБА_3 дійсно навчається в Миколаївському професійному ліцеї будівництва та сфери послуг на третьому курсі за професією «Кухар, бармен», денна форма навчання. На частковому речовому, продовольчому та інших видах забезпечення не перебуває. До 24 лютого 2022 року в гуртожитку не проживав.

Позивач отримує стипендію. З 01 січня по 30 вересня 2022 року її щомісячний розмір становить 1700 грн. та ним за цей період отримано 16015 грн. з врахуванням індексації. Відомостей про отримання позивачем стипендії з жовтня по грудень 2022 року матеріали справи не містять (т.1 а.с.126-127,129).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом за період з І кварталу 2021 року по 2 квартал 2022 року позивачем ОСОБА_3 отримано дохід 21 882, 29 грн.

За договором оренди квартири, укладеного 15 травня 2019 року між ОСОБА_6 (мати позивача) та ОСОБА_9 , розмір орендної плати за орендне користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , складає 2000 грн. щомісячно (т.1 а.с.11-12).

Мати позивача ОСОБА_6 є особою з інвалідність ІІІ групи, безстроково, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданого 25 червня 2009 року та довідкою до Акту огляду МСЕК серії 12 ААА №544471 від 11 квітня 2018 року.

ОСОБА_6 отримує пенсію в розмірі 2100 грн., що підтверджується довідкою УСЗН Вознесенської РДА № 579/02 від 29 липня 2022 року (т.1 а.с. 13,14,16).

Згідно довідки № 4813- від 16 квітня 2022 року ОСОБА_6 взята на облік внутрішньо переміщеної особи та отримує допомогу переміщеним особам в розмірі 3000 грн., що підтверджується довідкою УСЗН Вознесенської РДА № 578/02 від 29 липня 2022 року( т.1 а.с.15,16).

Відповідно до довідки про доходи № 20/1489 від 23 серпня 2022 року, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , відповідач ОСОБА_2 займає посаду військовослужбовця, нараховане грошове забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 31 липня 2022 року становить 69 367,33 грн, виплачене грошове забезпечення, за виключенням соціальних внесків 54 919,76 грн.( т.1 а.с.181).

Згідно відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом за період з 1 кварталу 2002 року по 3 квартал 2002 року відповідачеві ОСОБА_2 отримано 285498 грн.82 коп. (т.1 а.с.182,183).

Враховуючи можливість надання утримання повнолітній дитині, яка продовжує навчання, другим з батьків та не надання відповідачем доказів на підтвердження наявності обставин, які треба врахувати при визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнув з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 6500 грн. щомісячно на період його навчання в Миколаївському професійному ліцеї будівництва та сфери послуг.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в частині спроможності відповідача сплачувати аліменти на утримання повнолітньому сину, який продовжує навчання. Між тим, не погоджується із розміром суми стягнутих аліментів.

Відповідно до частини 1 статт 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 статті 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дітей, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199,200,201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Статтею 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошові сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

При цьому слід врахувати, що навчання позивача за рахунок коштів державного бюджету, отримання ним стипендії автоматично не свідчить, що він не потребує матеріальної допомоги.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання.

Дитина, у тому числі повнолітня, для нормальної життєдіяльності та розвитку потребує не лише оплати її навчання, а і витрат на інші природні потреби, які не є безкоштовними.

Стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчатися, покликано забезпечити дитині достатній матеріальний стан (певні побутові речі, соціальний і культурний розвиток тощо), адже через навчання дитина практично не має змоги працювати і самостійно заробляти кошти.

Відповідно до положень частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому задовольняючи позов, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не надав належних та беззаперечних доказів усіх витрат і того, що він потребує матеріальної допомоги саме у розмірі зазначеному в позові.

Встановивши, що повнолітній син відповідача навчається на денній формі навчання, отримує стипендію, позбавлений можливості працювати, а тому не може забезпечити свої потреби, пов`язані з фізичним існуванням та навчанням, враховуючи відомості про матеріальний стан сім`ї, не надання ним належних, допустимих та достовірних доказів усіх витрат і того, що він потребує матеріальної допомоги в розмірі визначеному у позові, взявши до уваги доведений належними та допустимими доказами сукупний дохід відповідача, відсутність на його утриманні інших утриманців, враховуючи принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів з урахуванням цих обставин підлягає зменшенню до 4000 грн. щомісячно.

Апеляційний суд зазначає, що такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення потреб ОСОБА_3 , його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Визначений розмір аліментів на переконання колегії суддів дозволить зберегти баланс між потребами сина, який продовжує навчання і потребує допомоги батьків та потребами відповідача.

Вирішуючи питання щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу на повнолітнього сина, який продовжує навчатися, ні судом апеляційної інстанції, ні судом першої інстанції не встановлено обставин, які б перешкоджали ОСОБА_2 у виконанні його батьківських обов`язків стосовно його повнолітнього сина.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні відповідача перебуває його непрацездатна мати, оскільки, апелянтом не надано належних доказів, що вона проживає з ним, і не отримує доходів та потребує його матеріальної допомоги.

Перерахування позивачеві відповідачем добровільно коштів через Приват24 не впливає на обов`язок відповідача сплачувати аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Інші доводи апелянта є безпідставними, і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначене, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, з їх зменшенням з 6500 грн. до 4000 грн. щомісячно. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду апеляційної інстанції підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1488 грн. 60 коп., при цьому, відповідачем помилково визначив розмір судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1610 грн. 40 коп., оскільки розрахунок судового збору у зазначеному розмірі не відповідає вимогам Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача задоволена частково, тобто на 38.47%, то йому належить компенсувати за рахунок держави судові витрати у розмірі 572 грн.67 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Бурлакою Сергієм Анатолійовичем задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 квітня 2023 року в частині розміру стягнутих аліментів змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , аліменти у розмірі 4000 ( чотири тисячі) грн., щомісячно на період навчання починаючи з 01 серпня 2022 року і до закінчення ним навчання до 19 січня 2024 року, але не більше як до досягнення ним 23 років.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави 572 грн. 67 коп. витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 05 липня 2023 року.