Справа № 587/60/23
28 червня 2023 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Бузової Т.І., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,
Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 09.11.2020 року позивач перебуває з відповідачкою у шлюбі, зареєстрованому Виконавчим комітетом Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області, актовий запис № 23. Мають спільного сина ОСОБА_4 , 2016 року народження. Зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є те, що вони мають різні погляди на життя, в них відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння, втратили почуття любові та поваги один до одного. Останні декілька місяців проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, не виконують сімейні обов`язки і майже не спілкуються між собою, постійно виникають сварки і конфлікти. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Тому просить шлюб розірвати. Крім того, за час шлюбу подружжям було нажито спільне майно, а саме - житлове приміщення (квартира) за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки вищевказане майно, згідно з законом, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а відповідачка відмовляється здійснити його поділ у добровільному порядку, позивач має право звернутись до суду із позовом про поділспільного майна подружжя, судові витрати покласти на відповідачку.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив розірвати шлюб та здійснити поділ майна подружжя, зазначив, що квартира куплена під час перебування сторін в шлюбі, кошти на придбання квартири надавав позивач.
Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснила, що квартира дійсно придбана в період перебування з позивачем у шлюбі за кошти, які частину вона позичила у матері і частину коштів, які позивач отримав за поранення в АТО.
Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09 листопада 2020 року позивач з відповідачем уклали шлюб, зареєстрований виконкомом Виконавчим комітетом Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області, актовий запис № 23, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 10).
Зі змісту позовної заяви вбачається, що причиною розпаду сім`ї стала відсутність взаєморозуміння між подружжям, що робить неможливою подальшу побудову сімейних відносин. Сторони подружні стосунки не підтримують, сімейних відносин не поновлювали і не мають наміру цього робити. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України).
Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним за свою поведінку в сім`ї (ст. 55 СК України).
Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України).
Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, що має істотне значення, а тому шлюб між ними необхідно розірвати.
У період шлюбу подружжя придбало квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 58,9 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м. Ринкова вартість квартири становить 316200,00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири укладеним 01 листопада 2021 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченком Ю.В., номер запису в реєстрі 2798 (а.с.11-13).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Садівської сільської ради Сумського району Сумської області №04-15//339 від 01.03.2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 24.11.2021 року по теперішній час (а.с.23).
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №324441138 станом на 01.03.2023 року квартира загальною площею 58,9 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с.26).
Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір із сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю.
Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Ст. 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; нормативно-правовий акт № 11 від 21.12.2007 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
Згідно вимог ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним.
Виходячи з матеріалів справи, спірне майно, а саме квартира , яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, відтак, це майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.
За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Крім того, позивач відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору.
Ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору.
Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви.
При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем).
Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави.
При цьому, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду по суті, то з нього слід стягнути судовий збір у доход держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би з нього стягненню у випадку невизнання ним позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої ЗУ «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не буде порушувати права сторін.
Таким чином, з відповідача слід стягнути у доход держави судовий збір у сумі 1327 грн.30 копійок (50% від 2654,60 грн.)
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.22,25,28,29,271 КпШС України, ст. ст. 15,16, 368 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 65, 68,69, 70,71 СК України, ст. ст. 4,19,141,142 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований 09 листопада 2020 року виконавчим комітетом Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області, актовий запис № 23.
Провести поділ майна подружжя житлового приміщення (квартири) за адресою АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 право власності на частину вказаного житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , в доход держави судовий збір в сумі 1327 (одна тисяча триста двадцять сім) гривень 30 копійок.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко