КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/6600/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який мотивував тим, що 20 липня 2018 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що було зроблено актовий запис № 1321.

В шлюбі у сторін народилася дитина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказувала, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння в поглядах на сімейне життя, несумісності характерів. Спільне господарство ними не ведеться, шлюбно-сімейних відносин вонине підтримують. Подальше спільне життя між сторонами і збереження шлюбу не можливе та суперечить їх інтересам.

Відтак, ОСОБА_3 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , що зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1321. Прізвища сторін залишити без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 20 липня 2018 року, у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1321 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ) - розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишено незмінними.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 50 відсотків сплаченого судового збору, в розмірі 496, 20 грн.

Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ОСОБА_3 , 50 відсотків сплаченого судового збору у розмірі 496, 20 грн., згідно квитанції № 0.0..1 від 28 вересня 2022 року.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що відповідач не визнавав позову та не подавав до суду заяви про визнання позову. Крім того, він не отримував копію позовної заяви та ухвалу про відкриття провадження по справі.

Таким чином, у суду, приймаючи не встановленим способом заяву про визнання позову відповідачем, не було підстав для прийняття такої заяви, оскільки матеріали справи не містили відомостей, підтверджуючих факт отримання позовної заяви, ознайомлення з нею відповідачем, та відповідно можливості відповідачем визнати такий позов.

З наведених вище підстав, апелянт вважає, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

25 квітня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , у якому наголошує на добровільності шлюбу та неприпустимості примушування одного з подружжя до шлюбу.

Вказує, що судом було встановлено, що причина припинення шлюбно-сімейних відносин полягає у тому, що спільне життя подружжя не склалось та остаточно припинено, а подальше спільне проживання та збереження шлюбу між сторонами неможливе.

Представник позивача вказує, що остання не подавала заяву про відмову від позову, матеріали справи не містять обставин, що були б перепоною до розірвання шлюбу, а спільній дитині сторін на момент ухвалення оскаржуваного рішення вже виповнилось три роки.

Зазначає, що апелянт не висловив свої доводи чи заперечення щодо позову в цілому, а в прохальній частині апеляційної скарги не визначився про що має бути ухвалене нове судове рішення, відтак просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_3 , адвокат Ткаченко І.В. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Обґрунтовуючи вказані доводи представник зазначила, що сторони припинили шлюбні відносини у жовтні 2022 року і з того часу спільно не проживають, шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Позивачка звернулася до суду і відповідача з іншими позовом , за яким на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини. Будь яких дій щодо поновлення шлюбних відносин сторони не вживали, що на її думку свідчить про не можливість збереження сім`ї.

Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, тому суд врахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглянув вказану справу у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представникf позивача у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 20 липня 2018 року між громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, актовий запис № 1321 (а.с.7).

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8) .

Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, що відносини між нею та відповідачем погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та кохання втрачені, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст. 51 Конституції Українишлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК Українипередбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судз`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції стосунки та шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем припинені у жовтні 2022 року. З вказаного часу сторони спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, крім того із вказаного часу проживають за різними адресами.

Як вбачається із матеріалів вказаної справи, спір між сторонами у вказаній справі триває майже рік, що дозволяло сторонам, в разі виявлення бажання досягнути згоди та примирення для подальшого існування сім`ї, однак виходячи із обставин викладених у відзиві позивачки на апеляційну скаргу відповідача, пояснення представника позивачки при апеляційному розгляді, сторони таких дій не вживали, що є свідченням того, що ОСОБА_3 не бажає збереження сім`ї, наміру спільно проживати із відповідачем у шлюбі не має, тому подальше збереження вказаного шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення на підставі поданої 09 грудня 2022 року через електронну пошту заяви від його імені не пересвідчився чи дійсно вказана заява була подана саме ним, оскільки доказів скріплення її електронним цифровим підписом в матеріалах справи не має, то колегія суддів погоджується із вказаними доводами апелянта про відсутність вказаних доказів.

Також колегія суддів погоджується і з доводами апелянта проте, що суд першої інстанції не направив йому копії ухвали про відкриття провадження у справі та розглянув дану справу у його відсутність, оскільки матеріали справи не містять відповідним доказів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно до ст. п.2, ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою ( ст. 376 ЦПК України).

Оскільки із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції вирішив вказаний спір за відсутності належного повідомлення відповідача про розгляд вказаної справи, на підставі заяви, яка подана від імені останнього електронною поштою та не скріплена відповідно електронним цифровим підписом, тому вказане повідомлення не є належним свідчення про обізнаність відповідачем про суть пред`явленого позову, та порушення при цьому принципу змагальності.

З врахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про скасування зазначеного рішення суду з підстав визначених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Разом із тим із матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі, ознайомившись із вказаною справою через свого представника по суті та, подаючи апеляційну скаргу на рішення суду будь яких належних та допустимих доказів на спростування доводів позивачки щодо викладених нею підстав для розірвання шлюбу в апеляційній скарзі не зазначив. Не вказав і проте, що ним вживалися заходи для збереження сім`ї.

Суд апеляційної інстанції враховує, що згідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (п. 5 ч. 1 ст. 251 ЦПК України).

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією Україниохорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК Українивжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (п. 5 ч. 1 ст. 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 із позовом про розірвання шлюбу звернулася до суду у жовтні 2022 року, при цьому зазначила, що із вказаного часу вони спільно не проживають та спільного господарства як сім`я не ведуть. Відповідач у справі ОСОБА_1 , узнавши у лютому 2023 року про наявність відповідного позову ОСОБА_3 та рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу, доказів про вжиття ним заходів для збереження сім`ї не подав. Не зазначив про такі докази і в апеляційній скарзі, що свідчить проте, що зазначена сім`я існує лише формально та її збереження буде суперечити волі позивачки, яка не бажає продовження шлюбних відносин із відповідачем.

З урахування викладених обставин колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як такого що постановлений з порушенням процесуального порядку його ухвалення та ухвалення у вказаній справі нового судового рішення про задоволення позову та розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 20 липня 2018 року, у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1321 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ) .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка у справі звертаючись до суду першої інстанції із вказаним позовом понесла судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 грн ( а.с. 10), тому вказані витрати повинні бути їй компенсовані за рахунок відповідача у справі.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 24, 109 СК України, ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України,апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 20 липня 2018 року, у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1321 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ) розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишено незмінними.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 992,40 грн. сплаченого судового збору при подачі позову до суджу першої інстанції .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 липня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв