Провадження № 2-п/369/32/23
РІШЕННЯ

Іменем України

11.04.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., за участю секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 569/15565/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником (квартиронаймачем) якого є ОСОБА_1 .

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем наданий витяг з оборотної відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01.07.2021 року (за період з 01.11.2009 по 01.06.2021 року) виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 33 348,15 грн.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання у сумі 33 348,15 грн., 13 501,08 грн інфляційного збільшення та 11 506,48 грн 3 % річних.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.04.2022 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

25.10.2022 року заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області ухвалено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» 33 348 (тридцять три тисячі триста сорок вісім гривень) 15 коп. заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, 13 501 (тринадцять тисяч п`ятсот одну гривню) 08 коп. інфляційного збільшення, 11 506 (одинадцять тисяч п`ятсот шість гривень) 48 коп. 3 % річних та 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят гривень) 00 коп. судового збору за подання позовної заяви.

21.12.2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства із заявою про перегляд заочного рішення від 25.10.2022 року у цивільній справі № 569/15565/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Свою заяву відповідач мотивував тим, що заочне рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та не дотриманням вимог процесуального права, крім того заявник вказував, що судом було ухвалено рішення про його права, свободи та інтереси без належного повідомлення про розгляд справи.

15.02.2023 року Києво-Святошинським районним судом Київської області постановлено ухвалу, якою поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення; задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2022 року у цивільній справі № 569/15565/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання; скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2022 року у цивільній справі № 569/15565/21; призначено справу до розгляду на 11 «квітня» 2023 у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

09.03.2023 року відповідачем зареєстровано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не визнає позов у цілому, тому що на його думку, він не споживає та не отримує теплову енергію, оскільки у його квартирі автономне опалення, у будинку відсутнє централізоване постачання гарячої води, централізоване опалення у під`їзді відсутнє.

Зазначає, що Рівненським міським судом Рівненської області у справі № 2-6818/10 за позовом КТП РМР «Комуненергія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за використану теплову енергію, встановлено, що станом на 15 жовтня 2006 року у квартирі АДРЕСА_2 демонтовано опалювальні пристрої.

Вказує, що матеріли справи не містять доказів на підтвердження фактичного надання ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуг з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання; розрахунок не підтверджує факт надання послуг та не дає можливості встановити підстави проведених рахувань та їх обґрунтованість.

Посилається на пропуск позивачем строків позовної давності.

Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

20.03.2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що відповідачем не надано належних доказів, що він відключений від центрального опалення, тому що відключення від централізованого опалення та гарячого водопостачання можливе лише всім будинком в цілому, а не окремої квартири, що передбачено Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання від 22.11.2005 № 4.

Зазначає, що відповідач не надав доказів того, що послуги з централізованого опалення не надавалися в цілому у будинку, зокрема, не опалювались місця загального користування.

Товариство за гаряче водопостачання кошти не нараховує, що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Вказує, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання забороняється та неотримання відповідачем послуг централізованого опалення настав внаслідок самовільного порушення Порядку відключення від мереж централізованого опалення самим відповідачем і встановлення у квартирі альтернативного опалення, тому ці обставини не виключають його обов`язку оплатити послуги теплопостачання позивачу.

Зазначає, що позивачем у справі 2-6818/10 від 16 липня 2010 року було РМР «Комуненергія», яке на має жодного відношення до ТОВ «Рівнетеплоенерго». Це дві різні юридичні особи.

Надає оборотно-сальдові відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я ОСОБА_1 щодо розміру заборгованості за три роки з 01.01.2019 по 31.12.2022 у сумі 19 025,53 грн. та розрахунок штрафних санкцій згідно ст. 625 ЦК, відповідно до якого сума стягнення за три роки складає 19 025,53 грн (основний борг); 4138,53 грн. (інфляційні втрати); 1760,77 грн. (3% річних).

Просить задовольнити позовні вимоги.

03.04.2023 року відповідачем надано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому останній вказує, що його квартира була відключена від опалення 15.10.2006, у той проміжок часу, коли Порядок дозволяв відключення від опалення окремих приміщень та посилається на п. 7, п. 7-1 Розділу VI Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вважає, що рішенням суду встановлений факт відключення від централізованого опалення його квартири, який згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України не потребує повторного доказування.

Звертає увагу суду, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» не надано в матеріли справи жодного документу, який би підтвердив, що саме ТОВ «Рівнетеплоенерго» є виконавцем послуг, а не хтось інший.

Вважає, що надана позивачем оборотно-сальдова відомість не містить інформації про обсяги споживання та розподілу комунальної послуги та не може бути належним доказом по даній справі в розумінні вимог ст.ст. 77-81 ЦПК України.

Посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», щодо заборони нарахування інфляційних втрат та річних з 24.02.2022 і до закінчення воєнного стану.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, 11.04.2023 року подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивовано тим, що враховуючи воєнний стан є ризик несвоєчасної подачі до матеріалів справи документів, а саме додаткових пояснень від 05.04.2023 року, які відправлені відповідачу.

Суд вирішив відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, оскільки додаткові пояснення до суду станом на 11.04.2023 року не надійшли, в матеріалах справи наявні всі документи, необхідні для вирішення спору, а відкладення розгляду справи призведе до затягування судового розгляду.

Відповідач у судове засідання не з`явився, 11.04.2023 року подав заяву про розгляд справи без його участі.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України).

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Враховуючи, що в матеріалах справи наявні всі документи, необхідні для вирішення спору по суті, суд визнав можливим вирішити заяву на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності позивача та відповідача.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена обставина визнана сторонами.

Згідно оборотної відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на ОСОБА_1 станом на 01.07.2021 року (за період з 01.11.2009 по 01.06.2021 року) обліковується заборгованість у сумі 33348,15 грн.

Згідно оборотної відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на ОСОБА_1 заборгованість за період з 01.01.2019 по 31.12.2022 року складає 19025,53 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-6818/10 відмовлено у задоволенні КТП РМР «Комуненергія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за використану теплову енергію, оскільки відповідач довів, що з 15 жовтня 2006 року послуги по опаленню та гарячому водопостачанню КТП РМР «Комуненергія» йому не надавались.

Згідно акта від 25.02.2023, який складений співвласниками квартир буд. АДРЕСА_3 , членами ОСББ «Чорновола 17», станом на 25.02.2023 квартира АДРЕСА_2 відключена від централізованої системи опалення та обігрівається за рахунок встановленого в квартирі електрокотла серії Ю-72, що підтверджується наявним проектом автономного опалення; Температура в квартирі регулюється автоматично та відповідає нормам, на момент огляду квартири температура була +19 С; Централізоване гаряче водопостачання в будинку відсутнє і не передбачене проектом. Гарячу воду власники квартир отримують за рахунок індивідуальних газових колонок (передбачених проектом) або електро-бойлерів. В квартирі АДРЕСА_2 встановлений електро-бойлер; Централізоване опалення в під`їзді відсутнє.

Отже, Позивач ТОВ «Рівнетеплоенерго» стверджує, що за період з 01.11.2009 року по 01.06.2021 року, ним було здійснено відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником (квартиронаймачем) якого є ОСОБА_1 , на загальну суму 33348,15 грн.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII житлово-комунальні послуги - житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Відповідно до частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року№ 2633-IV, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. 29 Закону № 1875-IV, яка була чинна з 01.01.2009 по 30.06.2014, договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.

Згідно Закону України № 1198-VІІ від 10 квітня 2014р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» з 01 липня 2014р. ст. 29 Закону № 1875-IV викладена у новій редакції - Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Згідно ст.6 Закону № 2189-VIII з виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація, а послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії; місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Отже, за змістом даних норм виконавець комунальної послуги з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація, має право на стягнення із споживача заборгованість за фактично поставлену споживачу теплову енергію.

У матеріалах справи відсутні статутні та розпорядчі документи, що підтверджують статус позивача як теплопостачальної організації та/або повноваження позивача на здійснення діяльності по наданню житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання.

Крім того, для стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість.

Факт поставки теплової енергії та її обсяг матеріалами справи теж не підтверджується. У якості доказу, що підтверджує, на думку позивача, факт наявності заборгованості та визначену ним ціну позову, є оборотна відомість по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.11.2009 року по 01.06.2021 року на загальну суму 33348,15 грн. та оборотна відомість по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.01.2019 року по 31.12.2022 року на загальну суму 19025,53 грн.

Однак, оборотна відомість не може вважатися належним і допустимим доказом, оскільки не підтверджує факт поставки/споживання відповідачем такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії; в ній не не зазначено, з яких складових визначено необхідну до сплати щомісячну суму.

З огляду на відсутність між сторонами укладеного договору, відсутність доказів на підтвердження постачання відповідачу теплової енергії, надання відповідачем копії рішення Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 2-6818/10, що набрало законної сили, та копії проекту автономного опалення квартири,- обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги не підтверджуються зібраними у справі доказами.

Положеннями ст. 8 Закону Закону № 2189-VIII передбачено, що виконавець комунальної послуги, серед іншого, має право звертатися до суду в разі порушення споживачами умов договору.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Таким чином, саме виконавець житлово-комунальних послуг наділений правом звертатись до суду з вимогою про стягнення із споживача оплати за надані йому послуги.

Однак, в даному випадку, звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем не надано суду жодних доказів того, що забезпечення тепловою енергією за вказаною адресою здійснювалось саме позивачем, а не іншою особою, як і не надано доказів, що підтверджують факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Аналогічний висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 27.12.2019 року у справі №641/6191/17.

В даному випадку, позивачем, на якого в силу ст.ст. 12, 81 ЦПК України, покладено обов`язок доказування своїх позовних вимог, не надав суду належних та допустимих доказів того, що він теплопостачальна організація та саме він надає послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , а не інша теплопостачальна організація, та що саме він має право вимагати від відповідача оплати таких послуг, як і не доведено факт поставки/споживання такої теплової енергії відповідачем.

Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку , розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що не знайшли свого підтвердження обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, а відповідачем будь-яких його прав не порушено. Відтак, позовна заява є безпідставною, вимоги необґрунтовані і до задоволення не підлягають. Будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів порушеннявідповідаче прав позивача суду не надано.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» в повному обсязі, підстави для стягнення на користь позивача сплаченого ним судового збору також відсутні.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про житлово-комунальні послуг ст. ст. 12-13, 81, 82, 89, 141, 164, 223, 259, 264-265, 268, 354 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено: 19.04.2023 року.

Суддя А.В. Янченко