Справа № 279/3812/21
Провадження № 2/279/24/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Недашківської Л.А., з секретарем Хомутовською М.А., за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , дистанційно відповідача ОСОБА_5 , розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу №279/3812/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договору позики у формі боргової розписки недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання договору позики у формі боргової розписки недійсним, зазначивши, що з 15.11.2003 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01.04.2021 року шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти ними було придбано квартиру, яка розташована по АДРЕСА_1 . Під час розгляду цивільної справи за її позовом про розподіл майна подружжя вона дізналась, що ОСОБА_3 нібито 09.10.2016 року позичив у ОСОБА_5 12000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_2 , умовою їх повернення на першу вимогу протягом трьох календарних днів. По закінченню строку ОСОБА_3 борг не повернув. Однак, на час складання вказаної розписки вони перебували в зареєстрованому шлюбі, чоловік її ніколи не повідомляв, що позичив кошти. Крім того, квартира АДРЕСА_2 , була ними придбана за 121349,65 грн., що на той час становило 4208 доларів США. Вимогу про повернення коштів ОСОБА_5 пред`явила лише 17.03.2021 року, після пред`явлення нею позову про розподіл майна подружжя. Вона стверджує, що ОСОБА_3 кошти не позивач, а вказана розписка була написана після звернення нею до суду, з метою в подальшому стверджувати, що квартира була придбана за позичені кошти та спрямована на позбавлення її можливості отримати належну їй часту квартири, яка була ними придбана під час перебування у шлюбі за спільні кошти. Крім того, ОСОБА_5 є рідною сестрою ОСОБА_3 .

А тому, просить визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на суму 12000 доларів США у формі боргової розписки від 09.10.2016 року.

Позивачка та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позові.

Позивач, яка була також допитана в якості свідка пояснила, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 17 років, між ними були довірливі стосунки, вони спільно збирали кошти на придбання квартири. Коли вона звернулась до суду з позовом про розподіл майна подружжя в 2021 році, то дізналась про існування розписки, яку її колишній чоловік нібито написав, коли позивчав гроші у своєї сестри. Вважає, що колишній чоловік кошти у сестри не позивачав, а таким чином, хоче позбавити її права на квартиру. Приблизно в жовтні (8-9 числа) 2016 року її батько з чоловіком дійсно їздили в гості до сестри ОСОБА_3 - ОСОБА_5 . Сестра її колишнього чоловіка, ОСОБА_5 неодноразово позичала брату гроші на придбання товару, жодних вомог від ОСОБА_5 про повернення грошей, в період з 2016 по 2021 рік вона чула та не бачила. Наприкінці 2020 року ОСОБА_3 придбав новий автомобіль за 20 тисяч доларів США, кошти були взяті в кредит в банку, вона виступила поручителем. В той час вони ще перебували в шлюбі, аби вона знала про наявність боргу в розмірі 12000 доларів, то не погодилась би на отримання кредиту, бути поручителем. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 довірливі стосунки, а тому можливо вона і знала про те, що її брат придбав в кредит автомобіль.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву вказавши, що позовні вимоги не визнає, оскільки та обставина, що він позичив кошти на придбання квартири від позивача ніколи не приховувалась. Кошти були ним отримані 09.10.2016 року, у вихідний день, тому до нотаріуса вони не звернулись, а він написав боргову розписку. Наступного дня він придбав квартиру для здійснення підприємницької діяльності. Крім того, за вказані кошти, ним було закуплено певні товари для здійснення підприємницької діяльності. Після звернення позивачки до суду з позовом про розподіл майна подружжя, його стосунки з сестрою ОСОБА_5 значно погіршились і вона звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 26.05.2021 року, яке набрало законної сили 31.08.2021 року вказані кошти з нього були стягнуті. Крім того, вказав, що посилання позивача на ч.1 ст.203 ЦК України, як на одну із загальних вимог, які не були дотримані сторонами правочину при його укладенні, взагалі є формальним і недоречним, оскільки не відповідає за своїм змістом самій позовній заяві.

Позивачкою подано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3 .

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити.

ОСОБА_3 був також допитаний в судовому засіданні в якості свідка та пояснив, що він займається підприємницькою діяльністю, орендував приміщення, договір оренди закінчувався, і йому потрібно було звільнити приміщення. Якраз в цей період часу (жовтень 2016 року) він знайшов квартиру на першому поверсі, яка продавалась. Він попросив сестру ОСОБА_5 позичити йому 12000 доларів США, на що вона відмовилаь. Тоді він зустрівся з продавцем квартири, дав завдаток 100 доларів США, аби він зняв квартиру з продажу та в суботу поїхав до сестри, аби позичити гроші. Приїхав він до сестри ввечері в суботу, зранку в неділю позичив гроші, написав розписку, якою ручкою писав розписку не пам`ятає, в неділю ввечері поїхав додому, а в понеділок придбав квариру. До сестри він їздив з тестем, ОСОБА_6 , якого запросив з собою, аби було спокійніше, адже мав везти велику суму грошей. Крартиру він придбав для заняття підприємницькою діяльністю. До цього випадку він неодноразово позичав гроші у сестри, для придбання товару, сестра все записувала в щоденник. Про придбання автомобіля в кредит він сестрі розповідав. На час придбання автомобіля в кредит не пам`ятає скільки грошей був винен сестрі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідачем ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить в задоволенні позову відмовити, оскільки вона дійсно 09.10.2016 року позичила ОСОБА_3 грошові кошти на придбання квартири для здійснення підприємницької діяльності. Після придбання квартири, її брат ОСОБА_3 почав там проводити ремонт та планував облаштувати в приміщенні квартири магазин. Значну частину коштів він витратив на переобладнання квартири. Про придбання кваритри позивачка була обізнана, вона знала, що квартири придбана за кошти, які вона надала брату не для житла, а для зайняття підпиємницькою діяльністю. Коли кошти їй не були повернуті, вона звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики і рішенням суду її позов було задоволено. На її думку позивач звернулась до суду з даним позовом з метою уникнення резгесного позову про стягнення з неї грошових коштів. Крім того, просила застосувати сроки позовної давності та відмовити в задоволенні позовну у відповідності до ст.267 ЦК України.

Позивачкою подано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_5 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 в задоволенні позову просила відмовити. Крім того, допитана в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_3 є її братом, позивач його колишня дружина. До 2016 року її брат позичав у неї гроші та не повертав. Коли вона повідомила брата, що хоче борг отримувати в доларах, так як курс валют коливався, його дружина ОСОБА_1 їй телефонувала та висловлювала невдоволення. В жовтні 2016 року до неї зателефонувала мати ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та розповіла, що на продаж виставлена гарна квартира на першому поверсі за 12000 доларів США. Вона гроші позичати не хотіла, проти цього заперечував і її чоловік. Але ОСОБА_3 до неї все одно приїхав, аби позичити гроші. Це був вихідний день (неділя), він приїхав зі своїм тестем ОСОБА_6 . Її чоловік наполягав, аби ОСОБА_3 написав розписку. Зранку в неділю вона позичила брату гроші, він написав розписку, під час укладення договору позички вони були присутні тільки вдвох, так як її чоловік з ОСОБА_6 були в стані алкогольного сп`яніння та грали в покер. Оскільки гроші вона позичала у вихідний день, тому до нотаріуса вони не звертались. Саме в той день, коли вона позичала гроші, їй телефлнувала ОСОБА_1 та просила позичити 3000 доларів на ремонт. Розписку її брат написав на аркуші паперу, який вона вирвала із свого щоденника, мали можливість надрукувати на принтері. Розписка у неї зберігалась на робочому столі, який стоїть на сонячній стороні, в папці. Вона штучно розписку не зістарювала. Вона мала можливість не надавати розписку для проведення експертизи, так як рішенням суду з ОСОБА_8 ці гроші стягнуті. В 2017 році її брат почав повертати їй гроші за товар, які позичав ще у 2014 році.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що він є чоловіком відповідача ОСОБА_5 . В жовтні 2016 року його дружина повідомила, що приїде брат позичити гроші для придбання квартири. Особисто він був проти цього, так як ОСОБА_3 раніше працював в поліції, був постійно в боргах, пропонував оформити квартину на себе, наполіг аби була написана розписка. ОСОБА_3 приїхав з тестем у вихідні (субота чи неділя), позичив гроші та поїхав, а в понеділок придбав квартиру. Точно дату він не пам`ятає, особисто при передачі грошей та написанні розписки присутній не був. Розписка зберігалась у дружини на роботі. До цього випадку ОСОБА_3 позивач у них гроші для придбання товару. Кошти він повертав, які саме йому не відомо, цим займається його дружина.

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_10 пояснила, що звичайні умови зберігання документів це зберігання у сейфі, папці, архиві, без сонячного світла, вологи. У зв`язку з різними умовами зберігання документів, буде відбуватись і по різному їх старіння. Є природне старіння документу, в даному випадку було встановлено факт сторонньої дії на документ. За результатами проведеної експертизи було встановлено, що на розписці наявні сторонні речовини (бруд) та бензиловий спирт, якй випаровується. В даному випадку було виявлено штучне зістарення документу. Експерт не встановлює в який саме спосіб було здійснено штучне зістарення документу. Чи умисно було пошкоджено документ експерту не відомо. Якщо декілька документів роздруковані на одному лезерному принтері то можливо встановити давність їх написання.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що він є батьком позивача, в жовтні 2016 року він їздив з ОСОБА_11 до його сестри ОСОБА_5 в гості, про боргову розписку йому нічого не відомо, він не бачив чи гроші позичались, та чи писалась про це розписка.

Вислухваши пояснення сторін, свідків, експерта та дослідивши їх в сукупності з письмовими матеріалами справи, суд приходить до наступного.

Частиною першою статті 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним", що в дійсності означає, що будь-яка особа може розраховувати на реальну можливість захистити свої інтереси, оскільки таке право в першу чергу гарантується Конституцією України.

Рішенням Конституційного Суду №9-зп від 25.12.1997 р. визначено, що ч.1 ст.55 Конституції України треба розуміти так, "що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку і суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод".

Згідно з практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, та як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

А тому, позиція відповідача щодо посилання позивача на ч.1 ст.203 ЦК України, як на одну із загальних вимог, які не були дотримані сторонами правочину при його укладенні, взагалі є формальним і недоречним, оскільки не відповідає за своїм змістом самій позовній заяві не заслуговує на увагу так як, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач як на підставу позовних вимог вказує, що боргова розписка була написана нещодавно, без реального передавання коштів та намірів сторін щодо настання реальних наслідкві правочину - договору позики (тобто чітко окреслює та визначає підстави визнання договору недійсним).

Стосовно доводів відповідача ОСОБА_5 щодо пропущення позивачем строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Отже право на судовий захист особистого немайнового або майнового права та інтересу, а саме можливість реалізації порушеного права у судовому порядку обмежується певним строком, яким є позовна давність, сплив якої хоча і не обмежує права на звернення за судовим захистом, однак зі спливом якої припиняється можливість реалізації у примусовому порядку порушеного права.

У цьому разі суд з посиланням на докази у справі та норми законодавства, має встановити (обрахувати), чи мав місце пропуск строку позовної давності. Без цього відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, визначених в статті 267 ЦК України.

Виходячи з викладеного, наведені в статті 267 ЦК України наслідки пропуску строку позовної давності (відмова в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захист порушеного права) застосовуються судом лише у разі, якщо суд встановив пропуск строку позовної давності.

За загальним правилом, передбаченим частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами із договору позики від 09.10.2016 року.

Як зазначила позивач про існування договору позики вона дізналась після звернення до суду з позовом про розподіл майна подружжя, в березні 2021 року, з позовом про визнання договору позики недійсним ОСОБА_1 звернулась в липні 2021 року.

Разом з тим, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 була обізнана про існування спірного договору відповідачами суду не надано, а відтак позивачем не пропущено строк позовної давності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 15.11.2003 року по 01.04.2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно з розпискою від 09.10.2016 р. ОСОБА_5 позичила ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 12000 доларів США за умовами повернення боргу в повному обсязі на першу її вимогу протягом трьох календарних днів, уклавши договір позики в письмовій формі, а саме у формі розписки.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Ухвалою суду від 06.04.2022 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 у справі призначена судова фізико-хімічна експертиза.

Згідно з висновком експертів №11755/22-34/31647/22-34 від 13.12.2022 року на розписку від імені ОСОБА_3 , датовану 09.10.2016 року, здійснювався вплив сторонніх факторів (зокрема термічних), не властивий для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання її реквизитів. Встановити час виконання записів і підпису від імені ОСОБА_3 , а також встановити, чи відповідає їх нанесення даті, вказаній у розписці, датовані 09.10.2016, не видається можливим через те, що на досліджувану розписку від імені ОСОБА_3 , датовану 09.10.2016 року, здійснювався вплив сторонніх факторів (зокрема термічних), не властивий для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання її реквизитів.

Таким чином, висновком експертів, спростовано доводи відповідачів про те що, 09.10.2016 року ОСОБА_3 укладав з ОСОБА_5 договір позики у формі боргової розписки, а відтак, кошти в розмірі 12000 доларів США за вказаним договором 09.10.2016 року для придбання квартири ОСОБА_3 09.10.2016 року від ОСОБА_5 не отримував.

При цьому, враховуючи висновок експертів, суд не може прийняти до уваги посилання відповідачів на те, що рішенням Коростенського мськрайонного суду від 26.05.2021 року, у справі №279/1616/21, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 334560 (триста тридцять чотири тисячі п`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок боргу за договором позики, оскільки рішення суду у справі №279/1616/21 законної сили не набрало, розгляд справи за вищевказаним позовом судом апеляційної інстанції зупинено.

Крім того, в провадженні Коростенського міськрайонного суду перебуває справа №279/439/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності, предметом судового розгляду якої є квартира АДРЕСА_2 .

Дані обставини, у їх сукупності, суд розцінює як спробу відповідачів приховати від суду дійсні обставини справи, зокрема умислу на введення суд в оману під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності.

Також, суд критично відноситься до пояснень свідка ОСОБА_9 , оскільки він є чоловіком відповідача ОСОБА_5 , особисто присутній при передачі грошей та написанні розписки не був. Крім того, поясненнями ОСОБА_5 спростовуються доводи відповідача ОСОБА_3 щодо його поїздки до сестри зі свекром ОСОБА_6 "щоб бути спокійнішим, бо мав везти велику суму грошей", так як зазначила ОСОБА_5 її чоловік з ОСОБА_6 в неділю зранку були "п`яні", що не сприяє перевезенню значної суми грошей.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 520/15284/17, провадження № 61-2368св21 зазначив, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

У постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15 (провадження № 61-31599св18), дійшов правового висновку про те, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Враховуючи всі обставини справи, проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема спірну боргову розписку, та надавши їм належну правову оцінку, висновок експертів, суд вважає, що позові вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України,

ст. 13, 15, 202, 235, 1046,1047 ЦК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір позики укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на суму 12000 доларів США у формі боргової розписки від 09.10.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення судово-технічної експертизи документів від 13.12.2022 №11755/22-34/31647/22-34 по 20009 гривень 62 копійки та по 454 гривні судового збору з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Повний текст рішення виготовлено 14.04.2023 року.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Недашківська Л.А.

копія згідно з оригіналом