Справа № 465/8816/21 Головуючий у 1 інстанції: ЛУЦІВ-ШУМСЬКА Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/3363/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника ПАТ АБ «Укргазбанк» Шищак І. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 грудня 2020 року під час ознайомлення з матеріалами справи № 2-137/11 за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором дізнався, що 05 вересня 2007 року невідомою особою, від його імені, укладено договір поруки з Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк», як кредитором., та ОСОБА_3 , як позичальником, на підставі якого в подальшому банк звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості. Зазначає, що він не підписував вищезазначений договір поруки, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи № 2045 від 29 червня 2021 року, проведеної у кримінальному провадженні №0000088 від 13.02.2021 року за фактом підробки договору поруки від 05 вересня 2007 року, в якому його визнано потерпілим. Згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 2045 від 29 червня 2021 року підписи від його імені, розташовані в графах перед друкованим записом « ОСОБА_1 » на зворотній стороні договору, виконані не ним, а іншою особою. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 24720.85 доларів США заборгованості за кредитом, 6650.44 доларів США простроченої заборгованості за кредитом, 5701.33 доларів США заборгованості за відсотками, 35493,57 доларів США пені, а також, 1820 грн. судових витрат. На виконання рішення суду 22 жовтня 2020 року Шевченківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження про стягнення з нього на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором. Вказує, що встановлення недійсності договору поруки від 05 вересня 2007 року може бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2011 року, під час виконання якого накладено арешт все належне йому нерухоме майно. Вважає, що договір поруки від 05 вересня 2007 року підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений поза його волею. З наведених підстав просить визнати недійсним договір поруки від 05 вересня 2007 року, укладений невідомою особою від імені ОСОБА_1 , як поручителя, ОСОБА_3 , як позичальника та Відкритого акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», в особі заступника директора Львівської філії Горового Сергія Володимировича, як кредитора, для забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед кредитором за кредитним договором №121-р від 05 вересня 2007 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2022 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що він не був повідомлений про розгляд справи № 2-317/11 за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та особисто не отримував судових повісток в цій справі, відтак помилковим є висновок суду першої інстанції щодо його обізнаності про наявність оспорюваного договору поруки ще з 2010 року, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності. Зазначає, що ознайомився з умовами договору поруки від 05 вересня 2007 року лише у 2020 році, дізнавшись про порушення свого права внаслідок стягнення з нього коштів в межах виконавчого провадження, відтак, станом на 05 листопада 2021 року, тобто на день звернення до суду з даним позовом, строк позовної давності не сплив. Вказує, що спірний договір поруки є підробленим, оскільки висновком судової почеркознавчої експертизи № 2045 від 29 червня 2021 року, проведеної в межах кримінального провадження №0000088, встановлено, що підписи від його імені виконані іншою особою. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПАТ АБ «Укргазбанк» Шищак ІС. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач дізнався про наявність договору поруки від 05 вересня 2007 року, укладеного від його імені з ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 у 2010 році, відтак з цього часу у нього виникло право на звернення до суду за захистом свого порушеного права, яким він своєчасно не скористався, звернувшись з даним позовом більш як через десять років, внаслідок чого пропустив трирічний строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого звернувся відповідач, що незважаючи на підставність позовних вимог ОСОБА_1 , є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що 05 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 121-р, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 35 000 доларів США на строк з 05 вересня 2007 року по 04 вересня 2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних.

З тексту договору поруки, оформленого у м. Львові 05 вересня 2007 року, вбачається, що між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк», як кредитором, ОСОБА_1 , як поручителем, та ОСОБА_3 , як позичальником, укладено договір, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 121-р від 05 вересня 2007 року, у зв`язку з чим поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

У липні 2010 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 24 720,85 доларів США, прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 6 650,44 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом в розмірі 5 701,33 доларів США та пеню в розмірі 35 493,57 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2011 року відмовлено.

На виконання вищезазначеного рішення суду Шевченківським районним судом м.Львова 22 жовтня 2020 року видано виконавчий лист № 2-317/11, який пред`явлено до виконання.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця А.А. від 10 грудня 2020 року відрито виконавче провадження № 63869662 з примусового виконання виконавчого листа № 2-317/11 від 22 жовтня 2020 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця А.А. від 17 грудня 2020 року в межах виконавчого провадження № 63869662 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця А.А. від 09 лютого 2021 року про опис та арешт майна боржника в межах виконавчого провадження № 63869662 описано та накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер :10:004:0477, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , для ведення садівництва, площею 0,0662 га, що належить боржнику ОСОБА_1

12 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Львівській області із завою про вчинення кримінального правопорушення, зазначивши, що у 2007 році невідомі особи, перебуваючи у приміщенні відділення Львівської філії Відкритого акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» по вул. Стрийській, 98 у місті Львові, здійснили підробку договору поруки від 05 вересня 2007 року, підписавшись від імені ОСОБА_1 з метою укладення кредитного договору № 2-317/11 від 05 вересня 2007 року на отримання грошових коштів в розмірі 35000 доларів США, на підставі якої 13 лютого 2021 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено кримінальне провадження №0000088 за ч. 3 ст. 358 КК України.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 2045 від 29 червня 2021 року, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз в межах кримінального провадження № 0000088, підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в графах перед друкованим записом « ОСОБА_1 » на зворотній стороні аркуша договору поруки № б/н від 05 вересня 2007 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21 Велика Палата Верховного Суду дійшла до таких висновків.

Особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.

За змістом статті 11 ЦПК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто, як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Таким чином, внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Однак, виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір.

Згідно з ч. 1,3 ст. 626 ЦК України договором, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено правовий висновок про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У справі, що переглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору поруки, мотивуючи тим, що тим, що він цей договір не підписував, його умови не погоджував.

У висновку судової почеркознавчої експертизи № 2045 від 29 червня 2021 року, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз в межах кримінального провадження № 0000088, зазначається, що підпис, який міститься на договорі поруки від 05 вересня 2006 року, виконаний не ОСОБА_1 .

Тобто, оспорюваний договір поруки ОСОБА_1 дійсно не підписував, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 2045 від 29 червня 2021 року, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз в межах кримінального провадження № 0000088, а відтак, волевиявлення щодо правочину не відбулося, істотних умов цього договору не погоджено.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості про виконання договору поруки ОСОБА_1 , як поручителем, зокрема, вчинення дій на погашення заборгованості за кредитним договором №121-р від 05 вересня 2007 року.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутні підстави вважати договір поруки від 05 вересня 2007 року укладеним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 заперечує факт укладення договору поруки від 05 вересня 2007 року, оскільки договір підписано від його імені іншою особою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц викладено правовий висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, і у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним,шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі наявінсть письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, стягнення заборгованості тощо).

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 та від 06 квітня 2021 року у справі 910/10011/19.

Враховуючи те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, а саме, визнання недійсним договору поруки від 05 вересня 2007 року, який не зможе призвести до відновлення порушених прав ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову саме з цих підстав

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.04.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк