РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/4484/22

Провадження № 22-ц/4815/588/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Мороз А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гладчук Зінаїди Яківни на рішення Рівненського міського Рівненської області від 28 лютого 2023 року (ухвалене у складі судді Левчука О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою та вселення,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою та вселення у неї.

Позовні вимоги мотивує тим, що він з 12 березня 2016 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . В подальшому шлюб було розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду від 18 січня 2022 року у справі № 569/819/21. У період перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2016 року №1800 сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно договору купівлі-продажу від 15 вересня 2016 року, купівлю спірної квартири вчинено за грошові кошти в розмірі 185 527,00 грн. Право власності на неї було зареєстровано за відповідачкою. Після розлучення він з відповідачкою не може дійти згоди щодо поділу спільного майна. Оскільки, майно було придбане сторонами у період шлюбу, воно належить ним, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, а тому він має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним 1/2 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розподілу підлягає житлова площа 38,9 кв.м. між двома співвласниками, 47,0 кв.м. : 2 = 23,5 кв.м. складає ідеальну частку житлової площі кожного співвласника. З огляду на технічні характеристики житлових кімнат квартири, їх розмір складає 15,3 кв.м., 15,7 кв.м., 16,0 кв.м. Вказує, що якщо технічні характеристики не дозволяють надати кожному співвласнику однакову житлову площу, однак це не є перешкодою для відмови у позові. У разі встановлення порядку користування житловим приміщенням між співвласниками, з урахуванням проживання у спірній квартирі спільних дітей сторін, вважає за можливе встановити наступний порядок користування квартирою: йому виділити у користування одну кімнату, позначену на технічному паспорті літ.7 площею 16,0 кв.м., а відповідачці виділити у користування дві кімнати позначені на технічному паспорті літ.5,6, площами 15,3 кв.м. та 15,7 кв.м. відповідно, а допоміжні приміщення - коридор площею 14,0 кв.м., кухня площею 12,9 кв.м., ванна кімната площею 5.4 кв.м. та вбиральня площею 1,4 кв.м. залишаються у спільному користуванні. Встановивши розмір часток у праві спільної власності та порядок користування квартирою, з метою недопущення порушення його прав у здійснення своїм правом власності, також просить вселити його у спірну квартиру.

Рішенням Рівненського міського Рівненської області від 28 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою та вселення задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як таку, що набута в період шлюбу.

Здійснено поділ квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання за кожним з них по 1/2 ідеальній частці з припиненням права спільної сумісної власності на цю квартиру.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 за наступним варіантом: ОСОБА_1 виділено у користування одну кімнату, позначену в технічному паспорті літ.7 площею 16,0 кв.м., а ОСОБА_2 виділено у користування дві кімнати, позначені в технічному паспорті літ.5,6, площами 15,3 кв.м. та 15,7 кв.м. відповідно; допоміжні приміщення - коридор площею 14,0 кв.м., кухню площею 12,9 кв.м., ванну кімнату площею 5,4 кв.м. та вбиральню площею 1,4 кв.м. залишено у спільному користуванні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, а відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження її придбання за особисті кошти, то квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. У зв`язку з цим, а також з метою вирішення спору щодо порядку користування квартирою та захисту права власності позивача, місцевий суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог й щодо порядку користування квартирою і вселення позивача у неї.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_2 адвокат Гладчук Зінаїда Яківна оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що у своїй позовній заяві позивач не просить визнати майно спільним сумісним, а просить одразу здійснити його поділ, самостійно визнавши спільним сумісним. Суд не дослідивши в повній мірі цих обставини, фактично поділив майно, як спільне сумісне, хоча спільну сумісність потрібно було ще встановити на прохання позивача, а не самостійно. Вважає, що суд першої інстанції мав відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із тим, що той не просив визнати спірне майно спільною сумісною власністю, а лише його поділити. Вважає необґрунтованим висновок місцевого суду про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісності власності подружжя, оскільки відповідачкою були надані всі докази наявності і достатності коштів для придбання квартири за власний рахунок. Зауважує, що у випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судом не взято до уваги, що позивачем не наведено жодного аргументу його участі у придбанні майна, крім перебування у шлюбі з відповідачкою. Нема жодного доказу, який би свідчив про фінансування ним цієї покупки, в той час, як за договором саме відповідачка сплачувала за квартиру власні кошти. Заперечує щодо встановлення порядку користування квартирою, оскільки площа поділеної квартири фактично не відповідає дійсності та технічній документації наданій позивачем, про що свідчить витяг із Реєстру будівельної діяльності стосовно інформації технічної інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 19.01.2023 року (витяг), на підтвердження змін у площі квартири. Також заперечує щодо вселення позивача до спірної квартири, адже судом не враховані систематичні порушення з його боку правил співжиття, що порушує її права та дітей, які проживають у квартирі.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.03.2016 року, що вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданого Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 02.02.2021 року, актовий запис № 5.

Рішенням Рівненського міського суду від 18.01.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з відповідачкою ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітків (доходів) ОСОБА_1 щомісячно.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2016 року, засвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В., відповідачка придбала у ОСОБА_5 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість квартири згідно договору становить 185 527,00 грн..

Згідно звіту з незалежної оцінки майна, складеного ТзОВ "Консалтинг-Експерт І" від 13.04.2022, ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 становить 285 000, 00 грн..

Як стверджується довідкою про склад сім`ї та/або кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданої УЗНАП Рівненської міської ради 18.11.2021 року № 68402, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачка, її син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Згідно довідки від 25.11.2021 року, виданої Головним управлінням ДПС у Рівненській області, відповідач є фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення і спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем стверджується, що спірна квартира куплена за її особисті кошти, а тому не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що вона, починаючи з 2006 по 2015 рік, тобто до шлюбу, працювала викладачем іноземної мови в РДГУ та вела курси іноземних мов «Старт». Крім того, відповідач проводила індивідуальні заняття на платній основі.

Як стверджується з відповіді Рівненського державного гуманітарного університету № 01-09/69 від 26.01.2022, відповідач працювала у вказаному навчальному закладі з 01.09.2012 року по 05.09.2015 року, тобто до перебування у шлюбі.

За цей період доходи отримані відповідачем складають 48 405, 46 грн.

Разом з тим, доказів проведення індивідуальних занять на платній основі відповідачем суду не надано.

Відповідно до Довідки ГУ ДПС у Рівненській області № 6186/АП/17-00-50 від 25.11.2021 року, згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2016 рік (№ від 06.02.2017 року), яку відповідач додала до відзиву, загальна сума її доходу за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року склала 197 516,00 грн.

Враховуючи те, що сторони перебували зареєстрованому шлюбі з 12 березня 2016 року, такі доходи відповідача за весь 2016 рік не можуть вважатися її особистими коштами.

Доводи відповідача, що спірна квартира придбана нею у тому числі за грошові кошти, отримані в борг від її матері ОСОБА_7 згідно розписки від 25.10.2013, є сумнівними, оскільки доказів про те, що одержані в борг грошові кошти витрачені на придбання вказаної квартири відсутні, а вказана розписка була складена майже за три роки до придбання спірної квартири.

Твердження відповідача про те, що кошти від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка була реалізована 27.09.2018, були сплачені на виконання договору купівлі-продажу спірної квартири від 15.09.2016 року, є безпідставними, оскільки продаж квартири АДРЕСА_3 , відбувся після спливу 2-х років з моменту купівлі спірної квартири.

На обґрунтоване переконання апеляційного суду, ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти та відповідно не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя на квартиру, тоді як тягар доказування цього покладається саме на неї.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами шляхом визнання за кожним з них по 1/2 ідеальній частці з припиненням права спільної сумісної власності на цю квартиру.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для висновку, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем не заявлялася вимога про визнання спірної квартири їх спільною сумісною власністю, адже суд лише констатував даний факт, що встановлений ст. 60 СК України, який не був спростований відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно із ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з вимогами ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхню спільною часткової власністю. Спосіб вираження такої згоди в законі не закріплено. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними входами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки квартири в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (в т.ч. кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У ході судового розгляду справи встановлено і це не заперечується стороною відповідача, що позивач не проживає у спірній квартирі та йому чиняться перешкоди відповідачем у користуванні нею, через їх неприязні відносини.

Враховуючи, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у власності сторін, позивач має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою вказаної квартири, як її співвласник, а тому обраний ним спосіб судового захисту в частині вселення до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом.

При цьому, наявність у позивача іншого житла немає правового значення для даного спору, оскільки на зміст права власності (володіння, користування та розпорядження своїм майном) не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Належних та допустимих доказів неправомірної поведінки позивача, притягнення його до відповідальності, що свідчило б про неможливість спільного проживання сторін, відповідачем не надано.

Не встановлено таких обставин і в ході розгляду судом цивільної справи №569/14585/21.

Так, постановою Рівненського апеляційного суду від 22 червня 2023 року, яка набрала законної сили, у справі № 569/14585/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними, встановлено ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів із заявами з приводу вчинення позивачем домашнього насильства. Однак, дані факти підтверджені не були, оскільки справи щодо вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства були закриті за відсутністю складу кримінального та адміністративного правопорушень. При цьому, встановлені судом обставини свідчать про наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сталих неприязних відносин, зокрема, на ґрунті участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування даною квартирою, тому наявні підстави для визначення судом порядку користування нею. З урахуванням відсутності технічної можливості виділити у користування кожному співвласнику квартири її приміщення у відповідності до їх ідеальних часток у цій квартирі необхідно відійти від відповідності реальних часток ідеальним, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду згідно постанови від 13.11.2020 у справі №552/7080/19.

Апеляційний суд погоджується із встановленим місцевим судом порядком користування спірною квартирою, що був запропонований позивачем і відповідає технічним характеристикам квартири, які зазначені в технічному паспорті від 14.11.2015 року, який наявний у матеріалах справи.

Заперечень щодо запропонованого позивачем порядку користування квартирою від сторони відповідача не надходило. Своїх варіантів виділу спільного майна відповідач не надала. Також ОСОБА_2 не надала належної технічної документації, яка б свідчила про невідповідність площі квартири, яка зазначена у судовому рішенні.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гладчук Зінаїди Яківни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського Рівненської області від 28 лютого 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 червня 2023 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.