головуючий у суді І інстанції Панченко О.М.
провадження № 22-ц/824/2500/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Базик Олексія Павловича на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков Олександр Михайлович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна, про визнання недійсними договорів та витребування майна, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, у якому просив суд:

визнати недійсним договір міни від 26 червня 2004 року, зареєстрований у реєстрі за № 10914 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим О.М.;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12 квітня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1488 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В.;

витребувати у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року відкрито провадження в справі, призначено її підготовчий розгляд.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2022 року провадження у цивільній справі за позовними вимогами ОСОБА_1 закрито в частині визнання недійсним договору міни від 26 червня 2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 10914, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (надалі по тексту - КМНО) Биковим О.М.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року було задоволено позов ОСОБА_1 та визнано договір міни від 26 червня 2004 року недійсним. 05 грудня 2019 року Київським апеляційним судом ухвалено постанову якою скасовано заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року та відмовлено у позові у повному обсязі.

У позовній заяві, поданій до суду позивачем в цій справі, останній просить визнати вказаний вище договір міни недійсним з тих самих підстав, які ним були викладені у позовній заяві у цивільній справі № 754/7738/17.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Базик О.П. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а судові витрати покласти на ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач, звертаючись у 2017 році до суду з позовом про визнання договору міни недійсним, визнання права власності у порядку спадкування за законом, звертався з іншим предметом спору і до інших осіб.

Звертаючись з указаним позовом, позивач не знав про існування договору купівлі-продажу квартири від 12 квітня 2005 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1488 та посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.В., а тому не міг пред`явити позовні вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у порядку статті 388 ЦК України.

На відміну від позовної заяви 2017 року, позовна заява у справі № 754/16858/21 подана з урахуванням тих обставин, що спірна квартира повторно була відчужена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Таким чином, справа № 754/16858/21 з іншим предметом спору та між іншими сторонами.

Тому, на думку апелянта, у суду першої інстанції не було підстав закривати провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору міни від 26 червня 2004 року зареєстрованого у реєстрі за № 10914 та посвідченого приватним нотаріусом КМНО Биковим О.М.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

Суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно, збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Закриваючи провадження у справі в частині визнання недійсним договору міни на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд першої інстанцій виходив з того, що правовідносини між сторонами щодо вимог про визнання недійсним договору міни від 06 червня 2004 року врегульовані судовим рішенням у справі № 754/7738/17, яке набрало законної сили.

Так, заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року у справі № 754/7738/17 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л.В., приватний нотаріус КМНО Биков О.М. про визнання договору недійсним, визнання права власності на майно.

Визнано недійсним договір від 26 червня 2004 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі за № 10914, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Биковим О.М.

ОСОБА_4 , яка не брала участі у цій справі, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема зазначала, що судом першої інстанції не досліджено та не взято до уваги тих обставин, що спірна квартира була відчужена 03 грудня 2004 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, а 12 квітня 2005 року ОСОБА_6 ця квартира вже була відчужена на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується даними з БТІ, і за ними до цього часу зареєстровано право власності на цю квартиру. На думку апелянта, судом першої інстанції було неправильно застосовано положення статті 216 ЦК України, оскільки норма частини 1 цієї статті не може застосовуватися як підстава для позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі, і права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України, оскільки такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову відповідно до статті 388 ЦК України, тому вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову необґрунтованим.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки наразі власником спірної квартири є апелянт ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, однак до них позивач позовних вимог на підставі статті 388 ЦК України не пред`явив, при цьому позивач позбавлений права заявляти вимоги про повернення йому майна на підставі статті 216 ЦК України та застосування реституції за наявності інших набувачів, які є останніми та які не були залучені до участі у справі, при цьому, пред`явивши позовні вимоги до відповідачки про визнання недійсним договору міни від 26 червня 2004 року та визнання за ним права власності на спірну квартиру, позивач вважає це відшкодуванням йому збитків внаслідок незаконного вилучення у нього нерухомого майна, що не ґрунтується на вимогах закону, однак вказаного місцевий суд у взаємозв`язку та сукупності не дослідив, через що дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову (https://reestr.court.gov.ua/Review/86308915).

При цьому, у вказаній вище постанові апеляційного суду відсутні висновки по суті заявлених позовних вимог, а обставини, з якими закон пов`язує недійсність оспорюваного договору міни від 26 червня 2004 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - не встановлювалися, з огляду на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції обґрунтована тим, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Установивши, що власником спірної квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, проте позивачем до останніх позовні вимоги на підставі статті 388 ЦК України не заявлено, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що позивач позбавлений права заявляти вимоги про повернення майна на підставі статті 216 ЦК України та застосування реституції за наявності інших набувачів, які є останніми та які не були залучені до участі у справі (https://reestr.court.gov.ua/Review/92842228).

Підсумовуючи, колегія апеляційного суду встановила, що постанови суду апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 754/7738/17 мотивовані тим, що позов ОСОБА_1 у справі № 754/7738/17 пред`явлений не до кінцевих власників спірної квартири, якими на той час були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Тобто, підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у справі № 754/7738/17 про визнання недійсним договору міни від 26 червня 2004 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та про визнання права власності на майно, - є неналежний суб`єктний склад учасників цієї справи.

Отже, формально рішення суду, яке набрало законної сили, постановлене про той самий предмет і з тих самих підстав є, але висновки суду по суті спору щодо недійсності оспорюваного правочину відсутні.

Крім того, новий позов ОСОБА_1 у справі № 754/16858/21, що переглядається в апеляційній інстанції, пред`явлений до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тоді як перший позов у справі № 754/7738/17 був пред`явлений останнім лише до ОСОБА_2 .

Отже, зважаючи на те, що склад сторін у справі, що переглядається в апеляційному порядку (№ 754/16858/21), та у справі (№ 754/7738/17), рішення суду в якій набрало законної сили, не є тотожними, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі № 754/16858/21 у частині визнання недійсним договору міни від 26 червня 2004 року на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору міни від 26 червня 2004 року на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України. У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Базик Олексія Павловича задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2022 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Стягнути у дольовому порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 496 грн 20 коп., тобто по 165 грн 40 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська