Провадження № 22-ц/812/710/23 Головуючий суду першої інстанції Ротар М.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2023 року м. Миколаїв Справа № 473/1231/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Царюк Л.М.,

суддів - Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал», на заочне рішення Вознесенського міськрайоннного суду Миколаївської області від 18 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ротар М.М., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат,-

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2023 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Профіт Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Доводи позову обґрунтовано тим, що 01 квітня 2013 року між Акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк», Банк) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 001-14557-010413 за яким остання отримала кредит на споживчі цілі у сумі 23 200 грн на строк починаючи з 01 квітня 2013 року по 30 березня 2016 року зі сплатою 48,00% річних за користування кредитними коштами.

Позичальник взяв на себе зобов`язання погашати заборгованість по кредитному договору щомісячно.

Свої зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконав належним чином, тому Банк звернувся до суду із позовом для стягнення заборгованості, яка становила 44 870.78 грн.

У зв`язку з невиконанням умов Кредитного договору рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 грудня 2017 року у справі № 473/3526/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 870.78 грн.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року було замінено сторону AT «Дельта Банк» на ТОВ ФК «Профіт Капітал» у справі № 473/3526/17 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вищезазначеного рішення від 11 грудня 2017 року.

Судове рішення до теперішнього часу боржником не виконано, а тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Враховуючи наведене, ТОВ «ФК «Профіт Капітал» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за ставкою три проценти річних та інфляційних втрат за період з 26 січня 2018 року по 20 лютого 2023 року у розмірі 36 418.00 гривень.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Профіт Капітал» - 3% річних від простроченої суми в розмірі 5 491.54 грн та інфляційні втрати в розмірі 15 160.96 грн за період з 26 січня 2018 року по 24 лютого 2022 року, всього - 20 652.50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Профіт Капітал» судові витрати в розмірі 2 954.88 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що доказів виконання зобов`язання відповідачем ОСОБА_1 перед позивачем ТОВ «ФК «Профіт Капітал» матеріали справи не містять.

З посиланням на приписи пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних витрат за період з 26 січня 2018 року по 24 лютого 2022 року.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «ФК «Профіт Капітал» подав апеляційну скаргу, де, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в частині відмови у стягненні трьох процентів річних та інфляційних витрат за період 24 лютого 2022 року по 20 лютого 2023 року, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при подачі позовної заяви ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було надано власний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до якого розрахунок було проведено за період з 26 січня 2018 року по 20 лютого 2023 року, що становить: 3 % річні за вказаний період 6 826.51 грн, інфляційні втрати за вказаний період 29 591.49 грн, що разом дорівнює 15 765.59 грн.

Судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного Суду, посилання на котрі було зазначено по тексту позовної заяви, відповідно до яких передбачено право стягувана за рішенням суду нараховувати три проценти річних та інфляційних втрат, зокрема й за період з 24 лютого 2022 року по 20 лютого 2023 року.

Розглядаючи справу № 459/3560/15-ц, Верховний Суд в постанові від 16 травня 2018 року вказав, що відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Додатково слід зазначити, що Верховний Суд постановою від 12 квітня 2023 року по справі № 569/15311/21 наголосив, що «товариством на підтвердження своїх вимог до відповідачів не було надано суду первинних бухгалтерських документів щодо погашення кредиту (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та ін.), суди не звернули увагу на те, що розмір кредитної заборгованості вже був встановлений рішення суду, яке набрало законної сили і саме на цю суму позивачем нараховані суми, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України».

Таким чином судом касаційної інстанції було визнано правомірним нарахування стягувачем трьох процентів річних та інфляційних витрат саме за судовим рішенням.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц.

Враховуюче вищевикладене, для подачі позовної заяви про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат застосується загальна позовна давність (3 роки), що в даному випадку відповідає даті 25 січня 2021 року.

Натомість, як зазначено в позовній заяві, Законом України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема, до Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено зокрема пунктом 12, за змістом якої строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. "

Постановою Кабінету Міністрів України № 383 від 25 квітня 2023 року було продовжено дію карантину, а саме до 30 червня 2023 року.

Оскільки, як зазначалось в позовній заяві, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

На день слухання справи від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір № 001-14557-010413.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 грудня 2017 року по справі №473/3526/17 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 001-14557-010413 від 01 квітня 2013 року, яка виникла станом на 21 серпня 2017 року в сумі 44 870.78 грн, в тому числі заборгованість за тілом кредиту - 25 355.41 грн, заборгованість за відсотками - 19 515.37 грн та судові витрати.

06 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було укладено Договір № 2276/К про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступив на користь ТОВ «ФК «Профіт Капітал» своє право вимоги за кредитним договором № 001-14557-010413 від 01 квітня 2013 року. За даними додатку № 1 до цього договору до правонаступника перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на суму боргу 44 870.78 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що стягнута судовим рішення заборгованість за кредитним договором не погашена, рішення суду не виконано.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За нормами цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач на підставі частини 2 статті 625 ЦК України має право на отримання трьох процентів річних від суми заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_1 , як позичальника та боржника.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: 18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Таким чином пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Отже періодом послаблень - є період з 24 лютого 2022 року по останній день воєнного стану +30 днів після закінчення (скасування) воєнного стану. Отже всі борги, що утворилися до 24 лютого 2022 року жодних преференцій не мають і щодо них діють закони мирного часу.

За такого, вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, за період з 24 лютого 2022 року до 20 лютого 2023 року правильно визначені судом першої інстанції як такі, що підпадають під приписи Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 року, та цей період зазначений позивачем охоплює час введення воєнного, надзвичайного стану, а тому, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції правильно застосував в частині цього періоду зазначену норму законодавства та відмовив в задоволені позовних вимог в цій частині.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому це рішення в оскаржуваній частині не підлягає скасуванню.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховані правові висновки Верховного Суду у справах, перелік яких наведено позивачем у позові та апеляційній скарзі не заслуговує на увагу, оскільки в наведених позивачем рішеннях судами взагалі не розглядалось питання щодо застосування Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX , яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19, а тому обставини у наведених прикладах та у справі, що переглядається не є подібними.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період за період з 24 лютого 2022 року до 20 лютого 2023 року, тому апеляційний суд переглядає оскаржуване судове рішення в апеляційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником в апеляційній скарзі.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується, тому апеляційний суд не вдається до оцінки і аналізу їх законності і обґрунтованості у неоскарженій частині.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» залишити без задоволення.

Заочне рішення Вознесенського міськрайоннного суду Миколаївської області від 18 травня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року до 20 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 10 липня 2023 року.