КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №752/9735/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1209/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року (суддя Чередніченко Н.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію,

встановив:

у квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену в програмі «Надзвичайні новини» в сюжеті «Афера з кількома загиблими», у такий же спосіб, у який вона була поширена із обов`язковим зазначенням, що це є спростування поданої раніше недостовірної інформації та стягнення судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він є адвокатом, здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3031 від 27 серпня 2007 року та є представником ОСОБА_2 згідно договору про надання правничої допомоги. На день подачі позову Слідчим Управлінням Головного управління Національної поліції в місті Києві проводилося кримінальне провадження №0004913 від 13 листопада 2020 року.

Позивач стверджував, що при цьому, на офіційному каналі програми «Надзвичайні новини» та на YouTube-каналі програми «Надзвичайні новини» в мережі Інтернет 11 березня 2021 року була оприлюднена інформація, що не відповідає дійсності, тобто є введенням в оману телеглядачів та викривляє позицію захисту у вищезазначеному кримінальному провадженні. Зокрема в сюжеті «Афера з кількома загиблими», що триває 6хв. 46с., кореспондентом Юлією Хижняк зазначено, починаючи із 4хв. 31с. та закінчуючи 4хв. 39с., що захист обрав позицію, що «…перепила жіночка та й по всьому…», що не відповідає дійсності та є обманом, так як і твердження «…з ким вона за день до смерті пішла під вінець теж не кажуть…».

Позивач вважав, що фактично кореспондент переінакшила (спотворила) правову позицію захисту, можливо ненавмисно, однак не дивлячись на наявність чи відсутність умислу, факт подання неправдивої інформації має місце. При цьому позивач зазначав, що 4 березня 2021 року під час судового засідання по факту обрання запобіжного заходу ОСОБА_2 у залі суду знаходилася кореспондент ОСОБА_3 , яка отримала можливість висвітлити повну інформацію. Більше того, вона брала інтерв`ю у підозрюваного, і у нього, тобто мала можливість з`ясувати позицію захисту, проте нею висвітлено позицію, яка не тільки не відповідає позиції захисту, а є викладом неправдивої інформації, що формує негативну суспільну думку не тільки щодо конкретного випадку, а й щодо адвокатської професії в цілому.

Позивач вважав, що викладена інформація спрямована на визначення вини особи ще до судового розгляду, що є попранням презумпції невинуватості.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути судові витрати.

Позивач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки рішення суду є необґрунтованим.

Позивач зазначає, що встановивши наявність інформації, суд, відмовивши у задоволенні позову, не зазначив, що вона є достовірною та не посилався на докази, які підтверджують достовірність інформації.

Позивач стверджує, що судом не було безпосередньо у судовому засіданні досліджено електронний носій інформації, тому суд формально підійшов до прийняття рішення та не дотримався практики ЄСПЛ та норм ЦПК України.

Позивач вважає, що такі дії суду спричинили порушення прав учасників процесу, оскільки останні не змогли взяти належну участь у дослідженні доказів, а також поставити питання щодо них іншим учасникам справи та навести свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечити проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Позивач вважає, що суд першої інстанції підмінив поняття та вказав, що інформація, яку просить спростувати позивач, є оціночним судженням. При цьому суд не зазначив, в чому вираз оцінки та що саме аналізує і оцінює відповідач, висловлюючи свої твердження. Таким чином, суд не зміг недостовірність змінити на достовірність та ввів нове поняття, яке не було зазначене в позові, а саме «оціночні судження». Однак, навіть в цьому контексті судом не приведено аргументації, в чому відбувалася оцінка при перекрученні фактів та де судження в невірних цитуваннях особи, що вказані твердження висловила.

Крім того позивач стверджує, що суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог, підмінюючи поняття «недостовірна інформація» поняттям «оціночне судження».

Також позивач зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», яка надає позивачу право вибору способу захисту, аж до об`єднання декількох з них, однією з підстав відмови зазначив відсутність реалізації іншого способу захисту свого права.

Крім того позивач стверджує, що в позові не йшлося про негативність інформації, мова була лише про її перекручення. Оскільки, якби подана інформація була просто негативною, то лише в такому випадку можливо було б говорити про оціночні судження.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Бояринцев Г.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, та зазначає, що позивач не надав суду першої інстанції жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт поширення відповідачем оспорюваної інформації шляхом трансляції її в ефірі телеканалу «ICTV». Крім того, позивачем не доведено, що саме відповідач поширив таку інформацію в мережі Інтернет.

Також представник відповідача вважає, що суд не повинен брати до уваги надані позивачем відеозаписи, оскільки суду не був наданий оригінал цього доказу, а наданий доказ не підписаний електронним цифровим підписом позивача.

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, є оціночним судженням, а тому не є предметом судового захисту.

Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем не було доведено причинно-наслідковий зв`язок між нібито поширенням інформації та негативними наслідками, що нібито настали для позивача.

У відповіді на відзив позивач стверджує, що відзив на апеляційну скаргу є неаргументованим, викладеним з перекрученням фактів, надуманими твердженнями та без конкретної правової позиції щодо спірних правовідносин.

Також позивач вважає, що відповідач намагається уникнути відповідальності за дійсне правопорушення, стверджуючи, що не є власником YouTube-каналу, оскільки факт належності облікового запису відповідачу не потребує підтвердження, так як є загальновідомим і жодною із сторін не поставлений під сумнів, а власність YouTube-каналу не має відношення до спору.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача - адвоката Бояринцева Г.О., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та відповіді на відзив, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі програми «Надзвичайні новини» на телеканалі ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) відбувся показ сюжету під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якому висвітлювалися трагічні події щодо вбивства жінок.

Дослідивши електронний носій (диск) телевізійного ефіру з вказаною інформацією, суд першої інстанції встановив, що фрази, які позивач просить визнати неправдивими, а саме: «…перепила жіночка та й по всьому…» та «…з ким вона за день до смерті пішла під вінець теж не кажуть…» були озвучені журналістом в ході висвітлення подій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтування позову не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а оспорюванні висловлювання є оціночними судженнями.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті

немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За статтею 59 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, телерадіоорганізація зокрема, зобов`язана: а) дотримуватися законодавства України та вимог ліцензії; в) поширювати об`єктивну інформацію.

Відповідно до змісту статті 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, кожна телерадіоорганізація-ліцензіат зобов`язана вести журнал обліку передач, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій). У журналі обліку передач фіксуються: дата випуску, час початку і закінчення передачі; назва і тема передачі; прізвище авторів і ведучих передачі; мова передачі. Журнал обліку передач зберігається телерадіоорганізацією протягом року з дня останнього запису в ньому. Усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку.

За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов`язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагмента програми чи передачі або надати копію запису фрагмента з відповідною оплатою.

Однак звернення громадянина або юридичної особи до телерадіоорганізації зі скаргою в порядку статті 64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» не є обов`язковою передумовою звернення до суду за захистом недоторканості ділової репутації, адже передбачає право, а не обов`язок особи на звернення до телерадіоорганізації зі скаргою щодо змісту відповідних програм та передач та, відповідно, на отримання копії запису фрагмента зі спірної інформацією. Право на судовий захист ділової репутації не залежить від того, чи скористалися громадянин чи юридична особа правом вимагати від телерадіоорганізації спростування недостовірної інформації в позасудовому порядку.

Тому сплив установленого законом 14-денного строку зберігання трансльованої передачі та незвернення заявника до телерадіоорганізації протягом цього строку з відповідною (відповідними) вимогою (вимогами) у порядку частин третьої, п`ятої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» про спростування недостовірної інформації та/або про надання копії запису фрагмента передачі не позбавляє його можливості захистити свої права у судовому порядку з дотриманням принципу змагальності сторін, суть якого полягає, зокрема, в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20.

Отже, позивач має право надати або відеозапис, отриманий у порядку статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, або відеозапис з електронного інтернет-джерела (електронної платформи), на якому (якій) розміщено відеоролик. Якщо особа не має такого запису й надає копію, отриману з інших джерел, суд може витребувати відеозапис за наявності сумніву у відповідності поданого відеозапису оригіналу. Якщо відеозапис не зберігся взагалі, то сторони мають право доводити факти порушеного права у справі будь-якими доказами.

При розгляді даної справи суд першої інстанції встановив, що спірна інформація була поширена відповідачем в ефірі програми «Надзвичайні новини» на телеканалі ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV).

Відповідачем рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується, а відтак доводи представника відповідача про те, що позивач не надав доказів, які б підтверджували факт поширення відповідачем оспорюваної інформації шляхом трансляції її в ефірі телеканалу « ICTV », є безпідставними.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з

посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.»

Отже, належними відповідачами у справі про спростування недостовірної інформації, поширеної засобом масової інформації, зокрема, телерадіокомпанією, є автор відповідного інформаційного матеріалу та засіб масової інформації, який поширив цю інформацію, у даному випадку телерадіокомпанія.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Разом з цим, позивач пред`явив даний позов тільки до засобу масової інформації - Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), який поширив спірну інформацію на телеканалі, не залучивши до участі у справі автора цієї інформації - журналістку ОСОБА_4 , хоча у позовній заяві зазначає, що автором сюжету, де викладена спірна інформація, є саме зазначена журналістка.

Отже, автор спірної інформації був відомий позивачу, однак до участі у справі вона залучена не була.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Прийшовши до висновку, що спірна інформація є оціночним судженням, суд першої інстанції не визначився та не зазначив, хто саме поширив ці оціночні судження, а також не з`ясував у автора спірних висловлювань її відношення до спірної інформації, а відтак висновки суду першої інстанції є передчасними.

При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем до участі у справі не залучений автор спірної інформації, який був відомий позивачу.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у позовній заяві ОСОБА_1 посилається на поширення спірної інформації не тільки на офіційному каналі програми «Надзвичайні новини», а також на YouTube-каналі програми «Надзвичайні новини» в мережі Інтернет.

Разом з цим, до позовної заяви не додані докази, що визначений позивачем відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), є власником веб-сайту чи YouTube-каналу, на якому було поширено спірну інформацію, а як вже зазначалося вище, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Крім того, згідно прохальної частини позовної заяви позивач просив зобов`язати відповідача простувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Проте, позивач не зазначив чи повинно бути таке спростування на офіційному телеканалі програми «Надзвичайні новини» чи на YouTube-каналі програми «Надзвичайні новини» в мережі Інтернет.

Як зазначено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого

2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Разом з цим, у даній справі суд першої інстанції не уточнив позовних вимог та не зобов`язав позивача викласти їх у конкретній формі, оскільки вимога «зобов`язати спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена», не є конкретною позовною вимогою, а суд за власною ініціативою не може обирати спосіб спростування поширеної інформації.

Положеннями ч.1 ст.4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст.51 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги, апеляційний суд не може залучати до участі в справі співвідповідача.

Враховуючи, що у справі за позовом про спростування недостовірної інформації, яка поширена засобом масової інформації, належними відповідачами є засіб масової інформації та автор відповідного інформаційного матеріалу, колегія суддів вважає, що вирішення даного спору неможливе без залучення до участі у справі журналістки, яка є автором сюжету, у якому була поширена спірна інформація.

Також необхідно встановити власника YouTube-каналу, на якому було поширено спірну інформацію, та уточнити спосіб спростування спірної інформації.

Інші доводи апеляційної скарги підлягають оцінці при розгляді справи судом за участю всіх належних відповідачів.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 липня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк