КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 359/628/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6086/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Яковлєва Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Шкоріної О.І., Ящук Т.І.

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання попереднього договору недійсним та стягнення суми авансу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - Поліщука Валентина Вячеславовича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2022 року,

встановив:

у січні 2022 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу будинку за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Гнідин, урочище Перший шлюз, укладений між нею та ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на її користь авансовий платіж в розмірі 1 578 046 грн. 60 коп., інфляційні втрати в розмірі 44 572 I. 76 коп. та три відсотки річних в розмірі 23 735 грн. 55 коп. та моральну шкоду в розмірі 90 000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2022 року позов було задоволено частково, визнано недійсним попередній договір купівлі-продажу та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 авансовий платіж в розмірі 1 578 046 грн. 60 коп., інфляційні втрати в розмірі 44 572 грн. 76 коп. та три відсотки річних в розмірі 23 735 грн. 55 коп. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача - Поліщук В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача Поліщука В.В. , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, представника позивача ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 07 вересня 2017 року між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу будинку в житловому комплексі «Бельведер сіті» за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Гнідин, Урочище Перший шлюз, загальною вартістю 76 000 дол. США. Договір було укладено у вигляді розписки, у якій відповідач ОСОБА_2 вказав, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 58 000 дол. США в якості завдатку за будинок, який він зобов`язався продати до липня 2021 року. Вказувала, що попередній договір не був нотаріально посвідчений, договір купівлі-продажу у встановлений термін не укладено, а тому передана нею сума коштів є авансом, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

3 урахуванням викладеного, просила суд визнати недійсним укладений попередній договір купівлі-продажу будинку, стягнути з відповідача на її користь аванс в розмірі 1 578 046 грн. 60 коп., інфляційній втрати в розмірі 44 572 грн. 76 коп. та три проценти річних в розмірі 23 735 грн. 55 коп. Також позивач просила стягнути завдану їй моральну шкоду в розмірі 90 000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2022 року позов було задоволено частково, визнано недійсним попередній договір купівлі-продажу та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 авансовий платіж в розмірі 1 578 046 грн. 60 коп., інфляційні втрати в розмірі 44 572 грн. 76 коп. та три відсотки річних в розмірі 23 735 грн. 55 коп. В іншій частині вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу є нікчемним, а тому сплачені кошти мають бути стягнуті з відповідача з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Однак, з таким висновком суду колегія суддів у повному обсязі погодитись не може, оскільки він зроблений із порушенням норм матеріального права.

Рішення суду в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не перевірявся факт наявності у позивача оригіналу розписки, вказана розписка їм не писалась та грошові кошти від позивача він не отримував. Зазначав, що у розписці не погоджена валюта зобов`язання, позивачем не вірно обраховано інфляційні втрати та 3% річних, а також пропущено строк позовної давності. Однак, такі доводи апеляційної скарги с необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу будинку, оформлений розпискою. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 58 000 доларів в якості завдатку за будинок, який буде збудовано в 2 лінії ЖК «Бельведер сіті» загальною площею 172,6 кв.м. з терасою. Також зі змісту розписки вбачається, що відповідач зобов`язався продати даний будинок або повернути суму коштів до липня 2021 року.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було надано засвідчену копію розписки, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції.

В ч. 1 статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави i суспільства, його мораль ним засадам.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину е недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостого статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 635 ЦК України зазначено, що попереднім с договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі i підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір е нікчемним.

В даному випадку суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що попередній договір купівлі-продажу будинку не посвідчений нотаріально, а отже є нікчемним в силу закону.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 червня 2019 року (справа № 916/3156/17) погодилась з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність с конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, с нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду також погодилась з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № б-З08цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину установлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині та визнання нікчемного попереднього договору купівлі-продажу будинку відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не писав розписку та не отримував від позивача грошові кошти є неспроможними. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач був обізнаний про розгляд справи у суді першої інстанції, однак відзиву на позовну заяву не подавав, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв. Також відповідне клопотання не було заявлено відповідачем i при подачі апеляційної скарги.

Крім того, при розгляді справи у суді першої інстанції представник відповідача не посилався на зазначені обставини, а просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В ході судового розгляду 22 червня 2023 року від представника відповідача - адвоката Поліщука В.В. надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. При цьому участь у судовому засідання представник брав в режимі відеоконференції, а особисто ОСОБА_2 до суду не з`явився, зразків почерку не надавав. Крім того, зі змісту поданого клопотання неможливо встановити на підставі яких зразків підпису мас бути проведена експертиза та у зв`язку з чим відповідне клопотання не заявлялось у суді першої інстанції. За таких обставин у задоволенні клопотання було відмовлено.

Безпідставними є і доводи скаржника про те, що з розписки неможливо встановити осіб - сторін правочину, а також валюту зобов`язання. Відповідачем не було надано до суду доказів про те, що зазначені в розписці анкетні дані йому не належать, а грошові кошти йому були передані в іншій валюті, позначеній символом $, а не в доларах CПJA.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки позивач передала відповідачу аванс у розмірі 58 000 дол. США до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу станом на 30 грудня 2021 року (дату подачі позову) - еквівалент 58 000 доларів США становив 1 578 046 грн. 60 коп.

Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2020 року (справа №296/10217/15).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що предметом спору є повернення авансу - грошових коштів в іноземній валюті - доларах США i позивач просила стягнути еквівалент переданої суми коштів по курсу на момент звернення до суду з позовом, а тому підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України про відшкодування інфляційних втрат відсутні.

Вказані обставини судом першої інстанції до уваги взяті не були.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору та стягнення інфляційних втрат скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Поліщука Валентина Вячеславовича задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2022 року скасувати в частині вирішення вимог про визнання договору недійсним та стягнення інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання попереднього договору недійсним та стягнення інфляційних втрат - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 28 червня 2023 року.

Головуючий

Судді