Провадження № 2/641/1106/2023 Справа № 641/1861/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Харків

Комінтернівський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Онупко М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Харченко А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування,

В С Т А Н О В И В :

12.03.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Казначейської служби України в якому просить стягнути з Казначейської служби України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 244 538 грн., завдану позивачу внаслідок бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області при здійсненні ним своїх повноважень у кримінальному провадженні № 0000909.

Позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та в заяві про зміну позовних вимог від 13.03.2023 року просила стягнути з Казначейської служби України, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, на користь позивача в якості відшкодування на засадах розумності і справедливості моральної (немайнової) шкоди, завданої позивачу внаслідок бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області при здійсненні ним своїх повноважень у кримінальному провадженні № 0000909, в розмірі 292 597,50 грн.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 20.03.2018 року щодо її рідної матері - ОСОБА_3 було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України. За фактом вчинення вищевказаного правопорушення було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000909. Досудове розслідування незначеної складності, яке на думку позивача, за умови належного виконання керівництвом Слобідського ВП ГУ НП в Харківській області своїх службових обов`язків можливо і необхідно було завершити за два-три місяці, було свідомо і умисно затягнуто до того часу, коли внаслідок спливу процесуального строку, визначеного ст. 219 КПК України, орган досудового розслідування за наявності належних і допустимих доказів вчинення злочину і достовірному встановленні особи, що вчинила злочин, отримав процесуальну можливість реалізації прямого умислу на закриття кримінального провадження з формальних підстав.

Також, позивач вказала, що з 17.04.2018 року по 03.03.2020 року Слобідським ВП ГУ НП в Харківській області проводилось досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні, та постановою слідчого СВ Слобідського ВП ГУ НП в Харківській області лейтенанта поліції Трунова Д.В. від 03.03.2020 року кримінальне провадження № 0000909 було закрито. Спроби потерпілої ОСОБА_3 оскаржити постанову від 03.03.2020 року про закриття кримінального провадження у Комінтернівському районному суді м. Харкова і Харківському апеляційному суді виявилось неефективним і не призвели поновлення права потерпілої на захист.

31.07.2020 року потерпіла ОСОБА_3 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовом про стягнення з Казначейської служби України в якості відшкодування на засадах розумності і справедливості моральної (немайнової) шкоди, завданої потерпілій внаслідок бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області при здійсненні ним своїх повноважень у кримінальному провадженні № 0000909, в розмірі 244 538 грн. 13.12.2020 року позивач ОСОБА_3 у цивільній справі № 641/5891/20 померла, та ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.01.2021 року представнику позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 було відмовлено у залученні до участі у справі в якості правонаступника, а провадження у справі закрито.

З приводу відшкодування моральної шкоди позивач вказала, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою органу досудового розслідування щодо її рідної матері - ОСОБА_3 , та встановлено п. 9 ст. 16, п. 2 ч. 1 ст. 23 ЦК України. Враховуючи наведене, позивач вважає, що Головне управління Національної поліції в Харківській області є належним відповідачем у цій справі. Щодо залучення відповідача Казначейської служби України позивач вказала, що цей орган є відповідальною державною установою, яка відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, який затверджено Постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845 здійснює в таких випадках на підставі рішення суду, що оскаржуються по вказаній справі, списання коштів з державного бюджету.

Щодо обґрунтування розміру моральної шкоди позивач вказала, що при визначенні грошової суми завданої невиконанням Головним управлінням Національної поліції в Харківській області своїх обов`язків, та обставин жорсткого поводження із її рідною матір`ю ОСОБА_3 на час вчинення щодо неї злочину було 78 років, вона була інвалідом ІІ групи. Отримані потерпілою ОСОБА_3 тілесні ушкодження були класифіковані національними органами влади, як «легкі», проте для тяжко хворої людини віком 78 років, яка мала онкологічне захворювання, навіть легкі тілесні ушкодження були вкрай небезпечними для здоров`я і життя, і на її думку, повинні підпадати під дію ст. 3 Конвенції (рішення у справі «Буїд проти Бельгії», заява № 23380/09 пункт 87, ЄСПЛ 2015).

Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 була вимушена звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.04.2021 року (суддя Ященко С.О.) позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

На виконання розпорядження голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» справу було передано для розгляду до Ленінського районного суду м. Полтави.

20.10.2022 року справа, після розгляду Полтавським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 15.11.2021 року, надійшла до Ленінського районного суду м.Полтави.

29.11.2022 року постановлено ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави, якою вказану цивільну справу передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова.

01.02.2023 року справу було направлено до Комінтернівського районного суду м. Харкова.

07.02.2023 року вищезазначена справа надійшла до Комінтернівського районного суду м.Харкова.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.02.2023 року цивільну справу № 641/1861/21 прийнято до провадження та призначено судове засідання.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви від 08.03.2023 року підтримала та просила їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні посилаючись на те, що положеннями ст. 23 ЦК України передбачено самостійне право на звернення позивача з вищевказаним позовом до суду, а тому позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви від 08.03.2023 року він підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області Корнєєва Я.Ю. до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву від 11.03.2023 року про розгляд справи за її відсутності, проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі.

В наданому до суду відзиві на позов зазначила, що предметом розгляду справи є, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не з підстав забезпечення соціальними виплатами як особи, яка потребує такого забезпечення, які нерозривно пов`язані з особою, яка хворіє, а відшкодування моральної (немайнової шкоди), яка на думку позивачки завдана її померлій матері внаслідок довготривалого та неефективного досудового розслідування у кримінальному провадженні, а не самій позивачці.

Крім того, представник відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області вказала, що як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує вимоги про відшкодування моральної шкоди бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за заявою її покійної матері, вважаючи незаконними процесуальні рішення слідчого.

Однак вказана обставина не є підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки процесуальні рішення посадової особи органу досудового розслідування не стосуються безпосередньо позивача. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також пояснила, що позивач не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння саме їй працівниками поліції моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, на думку представника відповідача, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Представник відповідача Казначейської служби України до судового засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У наданому до суду відзиві на позов представник відповідача Казначейської служби України - Солдатова Я. зазначила, що проти позовних вимоги заперечує в повному обсязі, посилаючись на наступне. Згідно позовної заяви вбачається, що в провадженні Слобідського ВП ГУНП в Харківській області перебувало кримінальне провадження № 0000909 від 17.08.2018 року стосовно матері позивача - ОСОБА_3 , за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. В процесі досудового розслідування вище вказане кримінальне правопорушення неодноразово закривалось, а після скасування таких рішень здійснювалося надмірно тривало, тож позивач вважає таку бездіяльність протиправною, такою що спричинило їй моральну шкоду, на відшкодування якої вона має право за рахунок держави.

Однак, на думку представника відповідача Казначейської служби України, позивачем не надано до суду переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області та завданням їй моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо) та не надано належних доказів понесених моральних втрат. Також незрозуміло з чого виходила позивач визначаючи суму моральної шкоди в розмірі 244 538 грн., адже розрахунок моральної шкоди в позовній заяві відсутній.

З приводу посилань позивача на неодноразові скасування постанов слідчого слідчим суддею вказала, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчих не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт, що ухвалами слідчих суддів Комінтернівського районного суду м. Харкова скасовувались постанови про закриття кримінального провадження та відсторонювались слідчі не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю та настанням шкоди.

Щодо залучення позивачем Казначейської служби України в якості відповідача представник зазначила, що позовна заява не містить фактів порушення прав чи інтересів позивача з боку Казначейства, а тому не можна покладати відповідальність за дії інших органів державної влади та обов`язків по стягненню коштів на Казначейську службу України.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 12).

Відповідно до довідки відділу реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Харківської міської ради № 2327 від 11.11.1998 року вбачається, що 02.11.1990 року у міському відділі РАГС м. Харкова ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували розірвання шлюбу, актовий запис № 178. Після розірвання шлюбу присвоєне прізвища йому - ОСОБА_1 , їй - ОСОБА_1 (а.с. 13).

Отже судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 .

Відповідно до наданого позивачем витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що за заявою ОСОБА_3 17.04.2018 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000909 за правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України (а.с. 14).

Постановою слідчого Слобідського відділу поліції ГУ НП в Харківській області Трунова Д.В. від 03.03.2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000909 від 17.04.2018 року закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування (а.с. 33).

Судом встановлено, що у липні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з Державної казначейської служби України 244 538 грн на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої бездіяльністю Головного управління Національної поліції в Харківській області при здійсненні кримінального провадження № 0000909.

Представництво ОСОБА_3 в Комінтернівському районному суді м. Харкова здійснювала ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 25.09.2020, зареєстрованої у реєстрі за № 3687.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 .

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 14 січня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 закрите на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що настала смерть фізичної особи, яка була стороною у справі та спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України.

Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)'' від 31.03.1995 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш. заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи/або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення.

Право на відшкодування моральної шкоди закріплено і в Конституції України, згідно з якою громадяни мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди: завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації про громадянина та членів його сім`ї; завданої громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади; завданої безпідставним засудженням громадян; завданої фізичним і юридичним особам актами і діями, які визнані Конституцією Судом неконституційними.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Виходячи з аналізу ст. 1167 ЦК України "Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду", зобов`язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювана шкоди; причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вини заподіювана шкоди.

Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести заявник.

В позовній заяві приводиться лише оціночне судження позивача щодо завдання їй моральної шкоди яка полягає в тому, що позивачу ОСОБА_1 завдано душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою органу досудового розслідування щодо її рідної матері ОСОБА_3 .

При цьому позивачем не конкретизовано в чому саме виразилася завдана позивачу з боку відповідача моральна шкода, та не надано належних та допустимих доказів, того, що з вини відповідача саме позивачу ОСОБА_1 була спричинена моральна шкода та наявність причинного зв`язку між шкодою, завданою позивачу і протиправним діянням заподіювача.

Згідно до наданого позивачем витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000909 вбачається, що 17.04.2018 року відомості до за правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України було внесено за заявою ОСОБА_3 . Будь-яких даних щодо надання статусу потерпілої позивачу ОСОБА_1 у вищезазначеному кримінальному провадженні до суду надано не було.

Всі процесуальні дії у кримінальному провадженні, відомості про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000909, мали місце за зверненням ОСОБА_3 , за заявою якої було розпочато кримінальне провадження та яка в межах зазначеного кримінального провадження мала статус потерпілої особи.

Відповідно до положень ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ст. 25 ЦК України, здатність людини мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Підставою процесуального правонаступництва є наступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема, внаслідок смерті, зі спірних чи встановлених судом правовідносин майнового характеру. При процесуальному правонаступництві всі процесуальні дії, виконані попередником, є обов`язковими для правонаступника.

У відповідності до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 20.03.2018 по справі № 910/1972/17, за загальним визначенням правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Правонаступництво може бути універсальним або частковим (сингулярним). За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов`язки того суб`єкта, якому вони належали раніше. За часткового (сингулярного) правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права і обов`язки. Правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні. Правонаступництво слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника.

На підставі нотаріально посвідченого заповіту № 1-764 від 07.12.2017 спадкоємцем ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

В цивілістичній доктрині під моральною шкодою розуміються фізичні та душевні страждання, завдані фізичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, якими порушуються її особисті немайнові блага або посягають на належне фізичній особі майно, а також приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи.

По своїй суті право на компенсацію моральної шкоди є особистим, оскільки внаслідок заподіяння моральної шкоди відбувається негативний вплив на особисті немайнові блага фізичної особи.

Саме тому у частині третій статті 1230 ЦК передбачено правило, що спадкується право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. У випадку якщо спадкодавець звернувся до суду з вимогою про компенсацію моральної шкоди й помер на стадії розгляду справи не допускається процесуальне правонаступництво за вимогою про компенсацію моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому, незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Суд, вирішуючи питання стосовно того, чи допускають спірні відносини правонаступництво, керується зокрема положеннями ст. 1219 ЦК України, згідно з якою не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права, а також права та обов`язки особи як кредитора або боржника, які випливають із зобов`язання, що пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

На підставі правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №753/15095/17, право на компенсацію моральної шкоди, що не була присуджена за життя особи, не спадкується, а тому у випадку смерті особи до ухвалення рішення про компенсацію моральної шкоди матеріального та процесуального правонаступництва за такою вимогою не відбувається.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у даному випадку позивач не може вважатися правонаступником її померлої матері у питанні щодо стягнення моральної шкоди, завданої дією чи бездіяльністю органу досудового розслідування померлій ОСОБА_3 , так як не входять до складу спадщини права та обов`язки , що нерозривно поєднані з особою спадкодавця.

Окрім того, під час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання їй моральної шкоди з боку відповідачів, а також підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою, завданою позивачу ОСОБА_1 і протиправним діянням заподіювача такої шкоди.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої діями та бездіяльністю органу досудового розслідування задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М. Ю. Онупко