Головуючий у І інстанції Матійчук Г.О.
Провадження №22-ц/824/5789/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, про відшкодування шкоди внаслідок втручання держави у мирне володіння майном,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, про відшкодування шкоди внаслідок втручання держави у мирне володіння майном.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що він, ОСОБА_1 , є власником автомобіля марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, який 27.09.2020 року потрапив у дорожньо-транспортну пригоду під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою слідчого Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області від 28.09.2020 року у кримінальному провадженні №0001594 від 27 вересня 2020 року за ч. 2 ст. 286 КК України було визнано речовим доказом належний позивачу автомобіль.

Ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.09.2020 року справа №235/6274/20, на автомобіль марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, було накладено арешт із забороною відчуження, користування, розпорядження.

Позивач посилався на те, що ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2021 року частково скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.09.2020 року, справа №235/6274/20, а саме: для зберігання повернуто власнику автомобіль «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серійний номер НОМЕР_2 .

На теперішній час у кримінальному провадженні №410001594 від 28.09.2020 року досудове розслідування завершено, всі необхідні слідчі дії виконані, проведені всі заплановані слідством судові експертизи, та складено 30.11.2020 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 , який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

На думку позивача, на теперішній час повністю відпала потреба у подальшому застосуванні арешту вказаного автомобіля, оскільки всі докази вже зібрані, зафіксовані та лягли в основу обвинувального акту. Разом з тим, оскільки подані позивачем клопотання про скасування арешту майна не розглядались судами, слідчий та прокурор заходів щодо зняття арешту не проводять, а подальше зберігання доказу у стані без проведення ремонтних робіт та без користування автомобілем є втручанням у мирне володіння майном та перешкоджає інтересу позивача продати автомобіль за 800 доларів США, позивачвважає, що вказаний автомобіль може бути примусово відчужений у нього з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Оскільки шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного органу або його посадової особи, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету, позивач просив суд постановити рішення, яким: припинити право власності ОСОБА_1 на арештований автомобіль марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, та стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди в розмірі 29 440,00 грн.

Рішенням Печерськогорайонного суду м. Києва від 16 січня2023року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Сакуна В.А. подавна нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення йогопозову в повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що згідно ч.2 ст. 174 КПК України клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Прочас та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

Але відповідальності за недотримання строків розгляду, за ігнорування цих клопотань законодавцем не визначено,тому Держава несе відповідальність не за суттєві процесуальні недоліки, а за усунення органів влади від виконання обов`язків у належний розумний строк. Поважних причин нерозгляду клопотань про скасування арешту відповідачем не наведено.

При цьому, апелянт зазначив, що тричі позивач звертався із клопотанням про скасування арешту повністю: 17.01.2022 року у Красноармійський міськрайонний суд Донецької області по справі № 235/8639/2, 30.06.2022 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ рекомендованим поштовим відправленням №450, 26.07.2022 року через «Електронний суд».

Тобто, рік нерозгляду клопотання, якому для розгляду визначено триденний строк, становить неправомірне втручання держави в майнові права позивача, адже позивач виклав оголошення з продажу автомобіля, та не може реалізувати його продаж саме з причин наявності арешту.Це є доказом того, що порушено майнове право розпоряджатись майном позивача, який не є стороною кримінального провадження (не підозрюваний та не обвинувачений).

Отже, висновки суду першої інстанції не відповідають наявним в матеріалах справи доказам та порушують матеріальне право.

Протиправність органів державної влади у цій справі є очевидною та є предметом розгляду цієї справи. Оскільки без будь-яких пояснень не було здійснено жодних дій для вирішення питання скасування арешту саме з боку Держави в той спосіб, який було передбачено законодавцем.

На даний час вже сплинули всі розумні строки розгляду клопотання про скасування арешту. То нехай держава володіє майном, на яке відбулось посягання, а позивач, відповідно, має право на грошову компенсацію вартості майна.

На думку скаржника, відповідач порушив необхідний баланс пропорційності та обґрунтованості продовження арешту на майно та безпідставно обмежив право власності позивача. Так як вичерпані належні правові процедури для вирішення цього питання, потрібно припинити право власності на це майно та отримати за нього грошову компенсацію, як це передбачено ч.2 ст. 353 та ч.1 ст. 346 ЦК України.

В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску (а.с.11), який 27.09.2020 року потрапив у дорожньо-транспортну пригоду під керуванням ОСОБА_2 (а.с.12).

Постановою слідчого Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області від 28.09.2020 року у кримінальному провадженні №0001594 від 27 вересня 2020 року за ч. 2 ст. 286 КК України належний позивачу автомобільбуло визнано речовим доказом (а.с.13).

Ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.09.2020 року, справа №235/6274/20, на автомобіль марки «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, було накладено арешт із забороною відчуження, користування, розпорядження (а.с.16-17).

Ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2021 року частково скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.09.2020 року, справа №235/6274/20, а саме: для зберігання повернуто власнику автомобіль «ЗАЗ Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серійний номер НОМЕР_2 (а.с.22).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні №410001594 від 28.09.2020 року завершено, 30.11.2020 року відносно ОСОБА_2 . складено обвинувальний акт, згідно якого останній обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 36-39).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем підстав для її стягнення та недоведеності факту неправомірного втручання держави у право позивача мирно володіти своїм майном, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст.1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.1174 ЦК України).

Дані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють їх від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна віднести: суб`єктний склад завдавачів шкоди. Суб`єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи; завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами. Такі діяння можуть мати різноманітні види та форми: ними можуть бути різні накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи (причому немає значення, зроблені вони в усній чи в письмовій формі), які підлягають обов`язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані.

Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і неприйняття необхідних мір чи заходів, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів, посадових чи службових осіб, а також бездіяльність останніх, тобто невиконання покладених на них службових, посадових обов`язків.

Таким чином, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 12.03.2019 року в справі № 920/715/17, від 10.10.2018 року в справі № 640/3837/17; від 04.07.2018 року в справі № 638/14260/16, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном.

Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленихзаконом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Основною метою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Так, судом встановлено, що на майно, на яке позивач просить припинити право власності та стягнути на своюкористь відшкодування шкоди в розмірі 29 440,00 грн., було накладено арешт у рамках кримінального провадження №410001594 від 28.09.2020 року, оскільки вказаний автомобіль визнано речовим доказом.

В рамках вказаного кримінального провадження 30.11.2020 року складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 , який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та направлено акт для розгляду до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, щопідтверджується матеріалами справи та не заперечуєтьсяпозивачем.

Посилання позивача на те, що на теперішній час повністю відпала потреба у подальшому застосуванні арешту вказаного автомобіля, оскільки всі докази вже зібрані, зафіксовані та лягли в основу обвинувального акту, а слідчий та прокурор заходів щодо зняття арешту не вживають, що є втручанням у мирне володіння майном та перешкоджає інтересу позивача, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Посилання позивачана те, що він неодноразово звертався із клопотаннями про скасування арешту майна, які не розглядались судами, слідчий та прокурор заходів щодо зняття арешту не вживають, не свідчить про втручання держави у мирне володіння ним майном, чи порушення його прав, оскільки вищевказані посадові особи при розгляді клопотань позивача діяли в межах своїх повноважень, і позивачем не доведено порушень ними порядку розгляду цих клопотань.

Також позивач не надає будь-яких доказів заподіювання йому шкоди, а його посилання на завдання шкоди незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства та суду, оскільки у кримінальному провадженні відсутні дані, які б виправдовували подальше втручання у володіння позивачем належним йому майном, ґрунтуються виключно на припущеннях позивача і не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами наявності підстав для відшкодування йому відповідачем шкоди, оскільки не доведено ні факту неправомірності дій чи бездіяльності, ні факту завдання самої шкоди, відтак законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача шкоди у розмірі 29 440,00 грн.

Обгрунтованим є і рішення в частині відмови у задоволенні вимоги позивача про припинення його права власності на належний йому автомобіль з підстав порушення державою його права на мирне володіння майном, оскільки під час розгляду справи позивачем не було доведено ні факту неправомірного втручання держави в особі правоохоронних органів у право позивача мирно володіти належним йому автомобілем, ні наявності передбачених законом підстав для припинення права власності позивача на автомобіль.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції рішення ухвалене з додержанням норм матеріального тапроцесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: