ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1364/23 Справа № 207/4775/21 Суддя у 1-й інстанції - Скиба С.А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Кам`янської міської територіальної громади в особі Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 15 грудня 1953 року нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дегтярьовою А.А. видано свідоцтво про право на спадщину та посвідчено, що єдиними спадкоємцями після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в рівних долях, що мешкають у АДРЕСА_1 .

До складу спадкового майна входить: домоволодіння ціле на дві квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1 , що належало померлій на праві особистої приватної власності на підставі рішення народного суду 4 дільниці м.Дніпродзержинська від 23 січня 1953 року.

13 квітня 1959 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з одного будинку, двох коридорів та двох сараїв.

09 вересня 1967 року Товариський суд вуличного комітету по вулиці Богуна у м.Дніпродзержинську розглянув скаргу ОСОБА_6 відносно ОСОБА_5 та встановив, що на земельній ділянці площею 15 соток проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .. На земельній ділянці знаходиться два будинки, два сараї. 2/3 частини одного будинку належить ОСОБА_5 , інша 1/3 частина належить ОСОБА_6 .. Другий будинок належить ОСОБА_6 .. За планом на двох розділені 9 соток, поза планом 6 соток. На момент розгляду скарги, 6 соток планової землі та 4 сотки непланової землі займав ОСОБА_5 .. З іншого боку 3 сотки планової землі та 2 сотки непланової землі займав ОСОБА_6 .. Старший брат сторін ОСОБА_4 залишив свою частку ОСОБА_5 .. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 систематично виникали спори через відсутність повноцінної можливості користування земельною ділянкою, тому судом було прийнято рішення розділити земельну ділянку по АДРЕСА_2 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , яким ОСОБА_5 виділити східну сторону, ОСОБА_6 виділити західну сторону. Згідно схеми розділу земельної ділянки АДРЕСА_2 площею 1558 метрів квадратних, виданою ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 28 листопада 1967 року, у користуванні ОСОБА_6 перебуває земельна ділянка площею 449 метрів квадратних, у користуванні ОСОБА_5 перебуває земельна ділянка площею 579 метрів квадратних, у спільному користуванні перебуває двір площею 363 метрів квадратних.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

23 серпня 1995 року на засіданні виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів складено протокол №8, згідно якого було розглянуто питання щодо зміни ідеальних часток будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням №153 від 23 серпня 1995 року виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів встановлено, що на підставі правовстановлюючих документів житловий будинок АДРЕСА_3 частина належить ОСОБА_6 , 2/3 частини належить ОСОБА_5 ..

Однак, згідно рішення №38 від 21 лютого 1995 року було прийнято в експлуатацію новий житловий будинок, що призвело до невідповідальності ідеальних часток реальному користуванню будівлями. У дійсності у користуванні ОСОБА_6 знаходиться 33/50 часток, у користуванні ОСОБА_5 знаходиться 17/50 часток. Виконавчий комітет Баглійської районної Ради народних депутатів затвердив ідеальні частки на домоволодіння: ОСОБА_6 33/50 частки, визнавши недійсним свідоцтво про право на спадщину від 15 грудня 1953 року №1/283; ОСОБА_5 17/50 частки, визнавши недійсним договір купівлі-продажу №1/463 від 13 квітня 1959 року.

ОСОБА_2 вважав, що рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів №153 від 23 серпня 1995 року щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 15 грудня 1953 року №1/283, а також договору купівлі-продажу №1/463 від 13 квітня 1959 року є незаконним.

При цьому, позивач наголошував, що рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів №153 було прийнято 23 серпня 1995 року без його участі, у зв`язку з тим, що на той час частина житлового будинку АДРЕСА_2 знаходилася у власності його батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а він на той час у спадщину не вступив.

27 квітня 2017 року ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» позивачеві було видано технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 у якому зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 без зазначення жодних часток та спільних прав власності.

Про те, що виконавчим комітетом Баглійської районної Ради народних депутатів було прийнято рішення №153 від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_2 » позивач дізнався тільки у ході розгляду справи №207/1960/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про виділ часток в натурі, що є у спільній частковій власності у межах строків позовної давності.

З огляду на вищевикладене, ОСОБА_2 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів №153 від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_2 ».

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Кам`янської міської територіальної громади в особі Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів №153 від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_2 ».

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, застосувавши до спірних правовідносин позовну давність.

ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 15 грудня 1953 року нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дегтярьовою А.А. видано свідоцтво про право на спадщину та посвідчено, що єдиними спадкоємцями після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в рівних долях, що мешкають у АДРЕСА_1 .

До складу спадкового майна входить: домоволодіння ціле на дві квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1 , що належало померлій на праві особистої приватної власності на підставі рішення народного суду 4 дільниці м.Дніпродзержинська від 23 січня 1953 року (а.с.9).

13 квітня 1959 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з одного будинку, двох коридорів та двох сараїв, посвідчений нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Федоріною З.Г. (а.с.10) .

Рішенням Товариського суду вуличного комітету по вул.Богуна у м.Дніпродзержинську від 09 вересня 1967 року розглянута скарга ОСОБА_6 відносно ОСОБА_5 та вирішено розділити земельну ділянку по АДРЕСА_2 , що складається з 9 соток планової та 6 соток не планової землі між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 порівну. ОСОБА_5 виділити східну сторону, ОСОБА_6 виділити західну сторону (а.с.11-12).

Рішенням №153 виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_2 » затверджено ідеальні частки на домоволодіння: ОСОБА_6 33/50 частки / свідоцтво про право на спадщину від 15 грудня 1953 року №1/283 вважати недійсним; ОСОБА_5 17/50 частки / договір купівлі-продажу №1/463 від 13 квітня 1959 року вважати недійсним (а.с.20).

Також судом установлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельничук В.І. спадкоємцем майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його син ОСОБА_2 .. Спадщина складається з 17/50 частки домоволодіння АДРЕСА_2 , що належав спадкодавці на праві приватної спільної часткової власності на підставі: договору купівлі-продажу, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 13 квітня 1959 року за реєстровим №1/463; свідоцтва про право на спадщину, виданого 15 грудня 1953 року Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1/282.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийняте поза межами повноважень виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів, а тому дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст.49 Закону України «Про власність» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

Згідно ст.56 Закону України «Про власність» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) жодний державний орган не має права втручатись у здійснення власником, а також особам, переліченим у п.5 ст.48 цього Закону, їх правомочностей щодо володіння, користування й розпорядження своїм майном або встановлювати не передбачені законодавством актами України додаткові обов`язки чи обмеження.

Згідно ст.57 Закону України «Про власність» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» не віднесено до повноважень виконавчого комітету зміну часток у праві власності та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним. Наслідки надбудови, прибудови або перебудови будинку, що є спільною частковою власністю, передбачені ст.119 ЦК України 1963 року (діяла на час прийняття виконкомом рішення). Визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним можливо тільки в судовому порядку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення №153 виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_2 », яким затверджено ідеальні частки на домоволодіння: ОСОБА_6 33/50 частки / свідоцтво про право на спадщину від 15 грудня 1953 року №1/283 вважати недійсним; ОСОБА_5 17/50 частки / договір купівлі-продажу №1/463 від 13 квітня 1959 року вважати недійсним; прийняте поза межами повноважень виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів, а отже є незаконним та підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 є помилковим. При цьому, скаржниця вказує, що не мала можливості подати відповідну заяву про застосування строків позовної давності під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки взагалі не мала відомостей про наявність такого спору.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Згідно ст.257 ЦК України 2003 року загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.261 ЦК України 2003 року перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст.267 ЦК України 2003 року заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сторонами у спорі до винесення рішення не зроблено заяви про застосування позовної давності.

Так, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №509/3589/16-ц (провадження №61-16895св18) зазначено, що «згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі №6-738цс15.

Верховний Суд України виклав подібну правову позицію й у постанові від 22 березня 2017 року у справі №6-3063цс16, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 26 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судами, у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

Згідно із частиною першою статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора у зв`язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, помилково взяв до уваги заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яка була подана Молодіжненської сільською радою Овідіопольського району Одеської області, яка не була залучена до розгляду справи, як відповідач, а є третьою особою у справі.

При цьому, відповідач з відповідною заявою до суду першої інстанції не зверталася.»

Як вбачається з матеріалів цієї справи, відповідач Кам`янська міська територіальна громада в особі Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради з відповідною заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності до суду першої інстанції не зверталася.

Натомість, у суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_7 заявлений позов визнав і пояснив, що рішенням №153 виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_2 » затверджено ідеальні частки на домоволодіння: ОСОБА_6 33/50 частки / свідоцтво про право на спадщину від 15 грудня 1953 року №1/283 вважати недійсним; ОСОБА_5 17/50 частки / договір купівлі-продажу №1/463 від 13 квітня 1959 року вважати недійсним, однак Виконавчий комітет не має повноважень скасовувати свідоцтво про право на спадщину та договір купівлі-продажу. Також відповідач звертав увагу, що зазначене рішення виносилося у 1995 році, а ОСОБА_5 помер у 1974 році. При цьому, представник проти задоволення позову не заперечував.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 є третьою особою, а отже, з огляду на вищевикладене, доводи скаржника щодо застосування строків позовної давності є неспроможними.

Доводи ОСОБА_1 про те, що її потрібно було залучити до участі у цій справі саме як відповідачку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предметом даного спору є скасування індивідуального акта органу місцевого самоврядування, який у свою чергу зачіпає інтереси скаржниці опосередковано.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова