КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/12/20
Провадження № 4-с/552/10/23
У Х В А Л А

18.04.2023 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Кузіної Ж.В.

секретар судового засідання - Величко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави скаргу адвоката Цуркан Віктора Івановича в інтересах ОСОБА_1 на дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Швидкої Яни Геннадіївни,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник адвокат Цуркан В.І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Швидкої Я.Г. посилаючись на те, що на виконання до Амур-Нижньодніпровського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надіслано виконавчий лист по справі № 552/12/20 про стягнення з ТОВ «Страхове товариство «Домінанта» на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат на загальну суму 11 768 грн. 40 коп. Про рух виконавчого провадження скаржник не повідомлявся. 31.01.2023 року поштою надійшла постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу за датою прийняття рішення 22.12.2022 року. Повернення виконавчого документа пов`язано з прийняттям державним виконавцем рішення на підставі та із застосуванням п.7 ч.1 ст.37 Закону «Про виконавче провадження». З прийнятим рішенням державного виконавця про повернення виконавчого документу скаржник не погоджується, вважає його протиправним, а постанову незаконною, з наступних підстав: примусове виконання виконавчого листа стосується стягнення з юридичної особи, а не фізичної особи; відсутність транспортних засобів боржника ще не є підставою для повернення виконавчого документа без належного звернення на інше (окрім транспортних засобів) рухоме та нерухоме майно, гроші та інші активи боржника - юридичної особи. Про розшук майна, який здійснювався поліцією, нічого не повідомлялося і доказів організації такого розшуку не надано. Просить поновити строк звернення до суду та визнати неправомірними дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Швидкої Я.Г. по прийняттю рішення щодо повернення та повернення виконавчого документу стягувачу по примусовому виконанню рішення Київського районного суду м. Полтави від 10.02.2020 року в справі № 552/12/20 в межах виконавчого провадження № 63287115 без фактичного виконання рішення суду, у тому числі з підстав та із застосування п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»; визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Швидкої Я.Г. від 22.12.2022 року про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженню № 63287115.

У судове засідання представник заявника Цуркан В.І. не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи у відсутність його скаржника, скаргу просить задовольнити.

Державний виконавець Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Швидка Я.Г. у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення не надходило. Направила суду відзив на скаргу, де посилається на її безпідставність та необґрунтованість. У задоволенні скарги просить відмовити.

Інші учасники судового розгляду у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) вказав, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55Конституції України права кожного на судовий захист.

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статті 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК Україниі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п.40). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до статті 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом установлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10.02.2020 року по справі № 552/12/20 року стягнуто з ТОВ «Страхове товариство «Домінанта» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на загальну суму 11 768 грн. 40 коп.

Виконавчий лист пред`явлено стягувачем на примусове виконання до Амур - Нижньодніпровського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Швидкою Я.Г. від 22.12.2022 року (ВП №63287115) вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.7 ч.1 ст.37 Закону «Про виконавче провадження».

Вказану постанову скаржник отримав 31.01.2023 року.

Враховуючи процесуальні строки звернення до суду, скаржником не було пропущено строк на подання даної скарги, а тому відсутні підстави для його поновлення.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.37 Закону «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Оскаржувана постанова мотивована тим, що державним виконавцем в ході виконання виконавчого документу не виявлено майно, яке належить ТДВ «СТ» Домінанта» , за місцем реєстрації боржник відсутній, виявити місце знаходження боржника виявилось безрезультатним.

Суд звертає увагу, що в даному випадку примусове виконання виконавчого листа № 552/12/20 стосується стягнення коштів з юридичної особи, а не фізичної особи.

Суд дійшов до висновку, що дії державного виконавця були вчинені не у відповідності до Закону та призвели до порушення прав скаржника та засад виконавчого провадження, закріплених у статті 2 Закону №1 404-VIII, відповідно до якої виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад справедливості, неупередженості та об`єктивності, а також співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Посилання на відсутність транспортних засобів боржника не є підставою для повернення виконавчого документа без належного звернення на інше (окрім транспортних засобів) рухоме та нерухоме майно, гроші та інші активи боржника - юридичної особи.

Крім того, державним виконавцем не вчинено дій щодо встановлення місця знаходження керівника ТОВ «Страхове товариство «Домінанта», а саме чи зареєстрована дана особа як внутрішньо переміщена та за якою адресою, чи інше .

Таким чином, державним виконавцем не вчинено дії щодо заходів реагування визначених Законом України «Про виконавче провадження» відносно керівника даної юридичної особи.

Висновок щодо неможливості розшуку боржника юридичної особи, може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.

Таким чином, оскільки державний виконавець не вжив усіх передбачених заходів щодо ефективного виконання рішення суду № 552/12/20.

Відмова у скасуванні даної постанови призведе до затримки виконання виконавчого листа або взагалі до того, що виконавчий документ залишиться невиконаним. Ця обставина свідчить про те, що відмова у задоволені скарги порушить право стягувача на справедливий суд, гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне скаргу задовольнити.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що 08.02.2023 року між адвокатом Цуркан В.І. та Одуха І.Ю. укладено договір про надання правничої допомоги.

Згідно розрахункової квитанції та акту приймання-передачі виконаних робіт за договором про правничу допомогу фактична загальна вартість адвокатських послуг становить 2100 грн.

Також в матеріалах справи наявні докази надіслання документів заінтересованим особам по справі, поштові витрати складають 117 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судові витрат підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не надходило.

Таким чином, на користь скаржника підлягають стягненню понесені судові витрати на загальну суму 2217 грн., з яких: 2100 грн. витрати на правничу допомогу та 117 грн. поштові витрати по доведенню скарги з додатками заінтересованим особам.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 141,260,353,447-451 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката Цуркан Віктора Івановича в інтересах ОСОБА_1 на дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Швидкої Яни Геннадіївни - задовольнити.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Швидкої Яни Геннадіївни по прийняттю рішення щодо повернення виконавчого документу стягувачу по примусовому виконанню рішення Київського районного суду м. Полтави від 20.02.2020 року в справі № 552/12/20 в межах виконавчого провадження № 63287115.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Швидкої Яни Геннадіївни від 22.12.2022 року про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні № 63287115.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) витрати на правничу допомогу у розмірі 2100 грн. та поштові витрати у розмірі 117 грн., а всього 2 217 грн.(дві тисячі двісті сімнадцять гривень).

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ж.В.Кузіна