Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1231/21

04 квітня 2023 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

за участю представника позивача, адвоката - Гураша М.В.,

представника відповідача, адвоката - Капака В.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

07.06.2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Просила суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житлом в належному їй домоволодінні АДРЕСА_1 і зняти його з реєстрації в даному домоволодінні.

01.12.2021 року представник відповідача, адвокат Капак В.М. подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити.

16.01.2023 року представник позивача, адвокат Гураш М.В. в судове засідання подав заяву, в якій змінив підставу позову.

Просив усунути позивачу ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим приміщенням, що знаходиться в АДРЕСА_1 , і належить їй на праві приватної власності шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , таким, що втратив право на користування даним житлом.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Гураш М.В. позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав з підстав, наведених в заяві про зміну підстави позову та просив їх задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Капак В.М. в судове засідання 04.04.2023 року не прибув. Про дату та час його проведення повідомлявся судом заздалегідь та належним чином. Крім того, в матеріалах справи міститься заява, з якої вбачається, що представник відповідача просить розглядати дану справу у його відсутність.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши відзив на позовну заяву, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і складається з житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Вказаний факт стверджується договором дарування, укладеним 06.05.1985 року, згідно якого батько позивача ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 вказане домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і складається з житлового будинку та господарських будівель і споруд. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Яремчанської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Квас М.С. і зареєстрований в реєстрі за № 307, а також в Коломийському бюро технічної інвентаризації 21.12.1985 року, про що записано в реєстрову книгу код № 1496 (а.с.9-10).

З`ясовано також, що в даному належному позивачу на праві приватної власності житловому будинку, крім позивача також зареєстровані її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає в ньому по даний час, а також її колишній чоловік відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний факт стверджується довідкою, виданою виконкомом Делятинської селищної ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області за № 480 від 25.05.2021 року, яка долучена до матеріалів справи (а.с.7).

Підставою проживання і користування даним домоволодінням відповідача по справі став той факт, що 04.05.1985 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у виконкомі Зарічанської сільської ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області, актовий запис № 17. Від шлюбу у них народилося двоє дітей, які на даний час уже досягли повноліття. Відповідач вселився у вищевказаний будинок зі згоди його власника, тобто його дружини ОСОБА_1 і проживав у ньому як член сім`ї.

Однак, їхнє подружнє життя не склалося, а тому вони припинили спільне проживання.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03.04.2017 року шлюб між ними розірвано. Дане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося і 14.04.2017 року набрало законної сили (а.с.8).

Відповідач ОСОБА_2 на його прохання був зареєстрований в належному позивачу домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 після одруження з нею після 06.05.1985 року і проживав в ньому до розірвання шлюбу з позивачем.

Судом також перевірено, що з лютого 2017 року відповідач в належному позивачу домоволодінні не проживає, так як перейшов проживати до ОСОБА_6 в належний їй будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

За місцем його реєстрації відсутнє будь-яке належне йому майно, в тому числі особисті речі. Останній з часу вибуття з домоволодіння не допомагає позивачу у веденні господарства, не надає коштів на ремонти будівель чи на будь-які інші потреби для підтримання в належному стані данного домоволодіння. Таким чином, відсутні будь-які зв`язки відповідача з користуванням належного позивачу вказаного домоволодіння.

Той факт, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації в належному ОСОБА_1 житловому приміщенні в будинку АДРЕСА_1 , підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивача від 01.06.2021 року, складеного депутатом Делятинської селищноїради Надвірнянського району, Івано-Франківської області, з якого вбачається, що він зареєстрований в належному їй домоволодінні, однак не проживає з лютого 2017 року (а.с.6).

Таким чином, сторони по справі з часу розірвання їхнього шлюбу не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків.

Як встановлено судом, на даний час між сторонами по справі виник спір з приводу користування вищевказаним домоволодінням, якезнаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві особистої приватної власності позивачу ОСОБА_1 , в яке вселився відповідач ОСОБА_2 ще в якості члена сім`ї власника даного житла. Він продовжує бути зареєстрованим в ньому після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування даним житлом його власником ОСОБА_1 .

Згідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У відповідності до абз. 5 п.6 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні братии, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні братии і сестри; вітчим, мачуха, опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таким чином, законом не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї, а визначені критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Дане положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положенням ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

У ч.1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природніх ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У ч.1 ст.402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди, тощо).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 проживав у спірному будинку до розірвання шлюбу в якості члена сім`ї (чоловік позивача ОСОБА_1 ) і набув право користування чужим майном, тобто даним будинком, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 спільним побутом із позивачем після розірвання шлюбу з ним не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника будівлі на підставі ч.2 ст.406 ЦК України шляхом усунення перешкод у користуванні житлом через втрату права користування ним.

Цивільним законодавством України не передбачено збереження права користування даним житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, алей ого право припинилося, оскільки на час розгляду даної справи він перестав бути членом сім`ї його власника.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі №695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинено в інших випадках, встановлених законом.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) і постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64ц20).

Отже, судом достовірно встановлено, що будучи зареєстрованим в належному позивачу житловому будинку відповідач створює перешкоди в користуванні та розпоряджанні ним, а саме вона не може отримати субсидії по комунальних послугах.

На вимогу позивача врегулювати даний спір в позасудовому порядку і добровільно знятись з реєстрації в належному позивачу житловому будинку відповідач ОСОБА_2 не реагує.

Згідно ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судом достовірно з`ясовано, що позивач є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і складається з житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у спірному домоволодінні протягом тривалого часу, і наведені обставини ним не спростовані, доказів поважності непроживання в домоволодінні чи наявності іншої домовленості між ним і власником суду не представлено.

З огляду на всі зазначені вище обставини суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

На підставі ст.ст.383, 391, 401, 402, 406 ЦК України такеруючись ст.258, ч.6 ст.259, ст.263, ст.265, ч.1 ст.268, ст.273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перешкоди в користуванні житловим приміщенням, що знаходиться в АДРЕСА_1 , і належить їй на праві приватної власності шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , таким, що втратив право на користування даним житлом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст рішення

виготовлено 14.04.2023 року.