Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бедьо В.І.

за участю:

секретаря судових засідань Пазяк С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

в с т а н о в и в:

у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває означена цивільна справа про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 червня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем, був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 170000 доларів США, зі сплатою 12,8% річних, строком до 13 червня 2022 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за вищевказаним кредитним договором.

В порушення умов кредитного договору відповідач, не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та слати відсотків за користування ним, внаслідок чого виникла заборгованість.

До суду від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких він просив суд позовні вимоги залишити без задоволення.

Заперечення обґрунтовані тим, що грошові кошти за кредитним договором надавалися в іноземній валюті, однак в позові не зазначену відповідну суму в доларах.

Вважає, що заявлена представником позивача сума заборгованості є необґрунтованою та підлягає перерахунку.

Стверджує, що представником позивача не надано належних доказів розрахунку заборгованості за кредитом.

До суду від відповідача надійшли письмові пояснення, у яких він повторно наголосив на безпідставності розрахунків представника позивача. Крім цього, покликається на те, що позивач фактично збільшив позовні вимоги, заявивши вимоги про стягнення пені.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, в матеріалах справи наявні заяви від представника позивача та від представника відповідача про розгляд справи без їх участі.

Ухвалою від 25.09.2013 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.01.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06.06.2016, позовні вимоги задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1 від 13.06.2007 у розмірі 2383135 (два мільйони триста вісімдесят три тисячі сто тридцять п`ять) гривень 36 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 6 червня 2016 року скасовано, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою від 13.06.2017 суд відмовив у прийнятті зустрічного позову.

Ухвалою від 27.06.2019 суд зупинив провадження по справі.

Ухвалою від 17.11.2022 суд відновив провадження по справі.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

13.06.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» () та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого останньому надано кредит в сумі 170000 доларів США, із сплатою 12,8 % річних за користування кредитними коштами, терміном до 13.06.2018 року.

Додатковими угодами №1 та №2 до кредитного договору № від 13.06.2007 року щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації від 30.01.2009 року, сторонами було змінено кінцевий термін повернення кредиту, а саме не пізніше 13.06.2022 року (а.с.15-18). Також сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись, як номер договору зазначений при його укладенні №0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку, а саме №1. При цьому при здійсненні погашення заборгованості за кредитом сторонами використовується реєстраційний номер договору.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди №2 до кредитного договору № від 13.06.2007 сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту, а саме з дати підписання додаткової угоди відповідач зобов`язався повертати кредит та сплачувати плати за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтет них платежів у день сплати ануїтетного платежу. Розмір ануїтетного платежу становить 2020 доларів США, днем сплати ануїтетного платежу обумовлено 27 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплачувати ануїтетний платіж.

08.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» () відступило позивачу свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту, що підтверджується випискою з Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року (т.1, а.с.32-33), витягом з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав за кредитами між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельтабанк» від 08.12.2011 року (т.1, а.с.68), актом приймання передачі від 19.12.2011 року (т.1, а.с.110), актом прийому передачі Документації від 18.01.2012 року (т.1, а.с.34).

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.

Відповідно до статті 514 ЦК України в редакції укладення кредитного договору до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №1 (№0) від 13.06.2007 року.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За правилами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд зауважує, що при первісному розгляді справи по суті представник позивача просив стягнути з відповідача 2383135,16 грн., з них: 1724668,60 грн. заборгованість за тілом кредиту, 658466,76 грн. заборгованість за відсотками.

Статтею 49 ЦПК України передбачено право позивача збільшувати розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви. Уразі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Названою нормою встановлено, що зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи.

Беручи до уваги викладене, суд вказує на те, що заяв про збільшення позовних вимог після надходження справи до суду першої інстанції від представника не надходило.

Таким чином, судовий розгляд здійснюється щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі означених грошових сум.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 2 частини 1 статті 11 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.05.2018 по справі № 537/4905/15-ц.

Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило, виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України в ред. від 12.08.2015).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Вказане узгоджується із висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, відображеними у постанові від 01.03.2021 по справі №180/1735/16-ц.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства, чинного на момент укладення кредитного договору, гривня мала статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти був обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

За обставин цієї справи суд встановив, що контрагенти обумовили надання кредиту в іноземній валюті, а саме 170000 доларів США, а також з урахуванням додаткових угод обумовили, що оплата по кредиту проводитиметься ануїтетними платежами в розмірі 2020 доларів США.

Заборони на укладення та виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, законодавство, чинне на момент укладення кредитного договору, не містило.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Із урахуванням наведеного, на переконання суду, стягнення заборгованості у гривні, не суперечить чинному законодавству.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами статті 536 ЦК України в редакції укладення договору за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З фактичних обставин справи вбачається, що відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту та відсотків за договором про надання кредиту належним чином не виконав, що привело до виникнення заборгованості.

Розмір заборгованості відповідача підтверджується розрахунком, що був долучений банком (т.1, а.с.213-216).

У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який у рішенні по справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зауважує, що відповідач не був позбавлений можливості надати контррозрахунок, однак такого не подав.

За таких обставин суд доходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість у розмірі 2383135,36 грн.

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на сплив строків позовної давності, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України).

Нерелевантність доводів представника відповідача про сплив позовної давності зумовлюється тим, що додатковою угодою №1 від 30.01.2009 до кредитного договору № проведено реструктуризацію заборгованості відповідача, графіком платежів (Т.1, а.с.19-24), підписаним відповідачем, змістом заяви відповідача б/н та б/д, заявою відповідача б/н від 30.04.2014, а також випискою по рахунках (Т.1, а.с.217-222).

Таким чином, суд відхиляє посилання представника відповідача на сплив позовної давності.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду на задоволення позовних вимог судові витрати у вигляді судового збору з відповідача слід стягнути на користь позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1 від 13.06.2007 у розмірі 2383135 (два мільйони триста вісімдесят три тисячі сто тридцять п`ять) гривень 36 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» сплачений судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) гривні судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.І. Бедьо