Ухвала

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 335/8866/21

провадження № 61-4343ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 02 листопада 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про визнання договору укладеним на умовах, передбачених Типовим договором з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, та надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 05 липня 2019 року № 690,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради (далі - КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради) про визнання договору укладеним на умовах, передбачених Типовим договором з індивідуальним споживачему будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, та надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690.

Позов мотивований тим, що позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 ) на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку

від 24 жовтня 2006 року. Будинок на момент придбання був приєднаний до централізованої мережі водопостачання. Попереднім власником вже встановлений засіб обліку (лічильник) холодної води, який був прийнятий на абонентський облік відповідачем. Відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Про встановлення водомірного вузла з лічильником у 1970 році на території житлового будинку позивача свідчить технічний паспорт, що виготовлений 11 квітня 2006 року.

Вказував, що він 27 квітня 2021 року отримав від КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради листа № 209 від 20 квітня 2021 року, яким відповідач направив йому проект договору з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (надалі - проект договору) із проханням оформлення проекту договору та в найкоротший термін повернення відповідачеві після підписання одного примірника.

Лист відповідача № 209 від 20 квітня 2021 року та доданий проект договору був розглянутий позивачем. За результатами розгляду листа КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради позивач надав відповідачеві відповідь листом № б/н від 13 травня 2021 року. Разом з листом надано два примірники протоколу узгодження розбіжностей, в якому викладені наявні заперечення до проекту договору, та один примірник договору.

Таким чином, позивачем було в повному обсязі дотримано приписів ГК України, ЦК України щодо укладання договору при розгляді проекту договору відповідача, протокол узгодження розбіжностей, позивач надав згоду укласти договір на інших умовах, ніж було запропоновано, умовах, що є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію.

Пунктом 1 проекту договору відповідачем викладено намір вважати себе зобов`язаною стороною щодо надання споживачеві послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, а споживач повинен сплачувати надані послуги за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у порядку, строки та на умовах, що передбачені проектом договору.

Пунктом 2 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок виконавця комунальної послуги готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов їх виконання згідно з типовим договором.

Відтак, укладання між позивачем та відповідачем договору про надання послуг з централізованого водопостачання є обов`язковим для сторін на підставі закону.

Відповідач є суб`єктом природних монополій та внесений до Зведеного переліку суб`єктів природних монополій за порядковим номером 44.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690 затверджено Правила надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типовий договір з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - Правила № 690).

Пунктом 6 Правил № 690 визначено, що надання послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Послуги надаються споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання комунальних послуг з урахуванням вимог Закону України «Про житлові комунальні послуги» (далі - договір).

Умовами запропонованого відповідачем проекту договору передбачено нарахування плати за спожиті послуги згідно з нормами споживання питної води (п. п. 6 п. 4), обов`язок споживача погоджувати проектну документацію та здійснювати монтаж вузла комерційного обліку води після погодження з виконавцем (п. 58), зобов`язано споживача обладнати комерційний вузол обліку на межі майнової належності (п. 67).

Разом з тим, позивач не погоджується з умовами, запропонованими відповідачем у проекті договору, оскільки проект договору не відповідає Правилам № 690, будинок обладнаний попереднім власником засобом обліку (лічильником) холодної води, який 15 серпня 2019 року пройшов державну повірку споживача вузла комерційного обліку спожитої води на межі інженерно-технічних систем постачання послуги виконавця та інженерно-технічних систем споживача, так як чинним законодавством таке не передбачено.

Оскільки наданий листом відповідача № 209 від 20 квітня 2021 року проект договору не відповідає акту органу державної влади, а саме Правилам

№ 690, позивач надав відповідачеві заперечення, що викладені у протоколі узгодження розбіжностей та направлені на адресу відповідача рекомендованим листом засобами поштового зв`язку.

У відповідь на заперечення до проекту договору на адресу позивача

30 червня 2021 року надійшов лист відповідача за № 327 від 17 червня 2021 року, яким відповідач не погодився на укладання договору з урахуванням заперечень позивача, викладених у протоколі узгодження розбіжностей.

Окрім того, листом від 29 грудня 2020 року № 04/2339 відповідач повідомив позивача про необхідність обладнати вузол комерційного обліку у точці приєднання до мереж централізованого водопостачання, посилаючись при цьому на Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Позивач не може погодитися з незаконною вимогою відповідача, оскільки Закон України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» не містить норм, які зобов`язують власника будинку, що на день набрання ним чинності вже був приєднаний до зовнішній інженерних мереж і обладнаний приладом обліку (лічильником) води, додатково встановлювати за власні кошти вузол комерційного обліку холодної води на межі інженерно-технічних систем постачання послуги виконавця та інженерно-технічних систем споживача (у колодязі з запірною арматурою).

Зазначені дії відповідача позивач вважав необґрунтованими та такими, що порушують вимоги чинного законодавства та його права.

У свою чергу включення відповідачем до проекта договору умов, що обмежують права споживача, є порушенням статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідач, включаючи до проекта договору обов`язок споживача встановлювати за власні кошти вузол комерційного обліку холодної води на межі інженерно-технічних систем постачання послуги виконавця та інженерно-технічних систем споживача (у колодязі з запірною арматурою), обов`язок споживача здійснювати оплату наданих виконавцем послуг за нормами споживання питної води з 01 травня по 30 вересня щороку, фактично нав`язує такі умови одержання послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, такі умови ставлять споживача у невірне становище порівняно з іншими споживачами.

Права та обов`язки споживачів визначені Типовим договором, а саме розділом «Розмір плати за послуги», розділом «Облік та порядок оплати послуг» та розділом «Права та обов`язки сторін». Зміст Типового договору, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня

2019 року № 690 та передбачає, що права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними.

Відповідно до п. п. 3 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеним, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у невірне становище порівняно з іншими споживачами.

Посилаючись на викладене, позивач просив:

- визнати протиправною відмову КП «Облводоканал» ЗОР в укладанні з ним договору про централізоване водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 на умовах, передбачених Типовим договором з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня

2019 року № 690;

- визнати укладеним між ОСОБА_2 та КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення на умовах, передбачених Типовим договором з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня

2019 року № 690.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 02 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 лютого 2023 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 02 листопада 2022 року скасовано в частині вирішення питання про розподіл судових витрат сторін у цій справі.

Ухвалено у цій частині нове судове рішення.

Ухвалено вважати позивача ОСОБА_1 , як споживача, звільненим в силу вимог закону від сплати судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Роз`яснено ОСОБА_1 його право заявити клопотання про повернення йому із бюджету сум судового збору, раніше сплачених у цій справі при подачі позовної заяви та апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

21 березня 2023 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада

2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 лютого

2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру, заявлені з підстав порушення відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону

і окремого визнання її такою не потребує.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Отже, згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Касаційна скарга містить посилання на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, якими визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонструвала наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», від 09 жовтня 2018 року, заява № 47921/08).

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Посилаючись на існування зазначених вище обставин, заявником не наведено жодних аргументів і не додано до касаційної скарги будь-яких доказів, які б підтверджували те, що касаційна скарга підлягає перегляду Верховним Судом на підставі підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі, без належного обґрунтування таких обставин, не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи в суді касаційної інстанції.

Підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

За наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 274, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про визнання договору укладеним на умовах, передбачених Типовим договором з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, та надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 05 липня 2019 року № 690, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська