КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/2861/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , в особі законних представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи його тим, що у 2020 році ОСОБА_3 Київським міським головою видано Сертифікат на отримання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . На підставі цього 11 червня 2020 року Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією ОСОБА_3 на сім`ю з трьох чоловік видано Ордер № 6358 на право зайняття відповідного службового жилого приміщення з трьох кімнат житловою площею 31,80 кв. м. Ордер видано на підставі розпорядження Голови районної державної адміністрації від 09.06.2020 року №285. В червні 2020 року позивачі були зареєстровані за вказаною адресою, родиною ОСОБА_6 ситематично сплачуються комунальні платежі за вказаною адресою. На підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.03.2021 року № 113 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 виключено з числа службових. Надалі спірна квартира була приватизована ОСОБА_2 .

Однак, в спірній квартирі проживає відповідач разом з іншими особами, які не є членами родини позивачів, та не пов`язані з позивачами будь-яким спільним побутом. На вимоги позивачів про звільнення квартири не реагують, що стало підставою звернення до суду на захист порушених прав.

На підставі викладено позивачі просили усунути перешкоди в користуванні належною позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, а позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві користування квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні належною ОСОБА_2 на праві приватної власності, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на праві користування квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 992, 40 гривень.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Також просила судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн покласти на позивачів.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовувала тим, що позивачі не надали до суду належні та допустимі докази, які вказували б на порушення їх прав, а суд першої інстанції протиправно встановив порушення прав позивачів на підставі наданих останніми доказів, що на думку апелянта не свідчать про порушене право позивачів зі сторони відповідачки.

Вказувала, що докази про порушення прав позивачів матеріали справи не містять, оскільки в письмових доказах, доданих до позовної заяви та інших матеріалах справи, містяться лише копії паспортів позивачів, які підтверджують факт реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , а також документи, на підставі яких ОСОБА_2 стала власником вказаної квартири та на підставі яких ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у ній, а також документи щодо сплати комунальних послуг у вказаній квартирі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказувала, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема не погоджується з висновками суду щодо відмови у встановленні додаткового строку для подання відзиву у справі та залишення відзиву на позовну заяву без розгляду, оскільки п`ятнадцятиденний строк для подання відповідачкою відзиву був встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі від 02 грудня 2021 року, з огляду на вступ у справу адвоката та ознайомлення з матеріалами справи лише 12 вересня 2022 року, тому 22 вересня 2022 року представником відповідачки було подано до суду першої інстанції відзив на позовну заяву позивачів, який містив клопотання про продовження процесуального строку для подання до суду відзиву на позовну заяву у даній справі. Тому вважає висновки суду першої інстанції щодо залишення відзиву на позовну заяву без розгляду неправомірними.

Також вказувала, що разом із відзивом на позовну заяву, 22 вересня 2022 року через канцелярію суду першої інстанції було подано зустрічну позовну заяву у справі № 761/32982/21. Однак ні в матеріалах справи ні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ні у розпорядженні відповідачки відсутні ухвала про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним, або про повернення чи залишення зустрічного позову без руху.

Як на підставу порушення судом першої інстанції норм процесуального права також вказувала, що 31 жовтня 2022 року представник відповідачки звернувся до суду з клопотання про відкладення судового розгляду справи, призначеної на 11 год. 00 хв. 03 листопада 2022 року у зв`язку з тим, що 03 листопада 2022 року о 10 год. 00 хв. у Дніпровському районному суді міста Києва призначено до розгляду цивільну справу № 752/21415/21, докази чого додавались до вказаного клопотання. Однак суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності відповідачки та її представника.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначає, що судом було перевірено посилання представника позивача на те, що відповідачка притягалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, тому скаржниця вважає, що суд першої інстанції фактично за власною ініціативою збирав докази у справі, оскільки стороною позивачів не було долучено до матеріалів справи згаданої судом постанови Шевченківського районного суду міста Києва № 761/34976/21 від 23 листопада 2021 року, а також не було заявлено відповідного клопотання про її витребування в порядку ст. 84 ЦПК України, тобто суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права в частині подання та збирання доказів у справі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказувала, що в оскаржуваному судовому рішенні одним із доказів проживання відповідачки у квартирі АДРЕСА_1 судом першої інстанції прийнято те, що поштове відправлення за № 544, яке направлялося судом за адресою: АДРЕСА_2 було отримано відповідачкою, вказане підтверджується рекомендованим зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи. Однак скаржниця звертає увагу на те, що у вказаному зворотному поштовому повідомленні, зазначено про отримання даного листа особисто 15 лютого 2022 року та вчинено напис "Прищепа", що візуально не відповідає особистому підпису відповідачки, який зокрема міститься у заявах у матеріалах даної справи, а відтак і не може беззаперечно свідчити про отримання вказаного листа саме відповідачкою та не виключає його отримання іншою особою.

Відповідачка в апеляційній скарзі також звернула увагу суду апеляційної інстанції на те, що ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції неправильно нарахував суму судового збору, що підлягає до стягнення з відповідачки, оскільки за звернення до суду з позовом позивачами був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року (2270 х 0,4). Натомість, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції стягнув з відповідачки судовий збір у розмірі 992,40 грн, що становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2022 року, а не 908 грн.

Відзив на апеляційну у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач не є членом сім`ї власника житла, є сторонньою людиною для позивачів, угоди між ними щодо використання спірної квартири не укладалося. Жодних правових підстав для проживання відповідача у спірній квартирі судом не встановлено.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 201/11867/21 (провадження № 61-8808св22) сформулювала правові висновки, що при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб 08 жовтня 2005 року, про що здійснено відповідний актовий запис № 1279 Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_1 , яка міститься в матеріалах справи.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_2 , про що 09.09.2009 року здійснено відповідний актовий запис № 2888 Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва, що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_2 , яка міститься в матеріалах справи.

В 2020 році ОСОБА_3 Київським міським головою видано Сертифікат на отримання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , копія сертифіката міститься в матеріалах справи.

Справа містить копію ордера №6358 Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 червня 2020 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 , який працює в КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району у м. Києві", сім`я якого складається з 3-х осіб, на час роботи на посаді надається службове приміщення з трьох кімнат житловою площею 31,80 кв. у квартирі АДРЕСА_1 . Вказаний ордер було видано на підставі розпорядження голови державної адміністрації від 09.06.2020 № 285.

Згідно розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.03.2021 № 113 вказане житлове приміщення було виключено з числа житлових приміщень організацій, підприємств та установ, матеріали справи містять копію витягу з вказаного розпорядження, що підтверджує дану обставину.

21.04.2021 року Відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане свідоцтво було видано на підставі розпорядження органу приватизації від 21.04.2021 за №3887. Вищезазначена квартира приватизована, та на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується наданими копіями паспортів серії НОМЕР_3 , МЕ771615.

Також встановлено, що позивачі сплачують комунальні платежі, що підтверджується наданими платіжними документами, які містяться в матеріалах справи.

Також судом першої інстанції перевірено посилання представника позивача про те, що ОСОБА_1 притягалась до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що дійсно в Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься постанова Шевченківського районного суду міста Києва № 761/34976/21 від 23 листопада 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно дочки за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності порушення з боку відповідачки права позивачів на користування та розпорядження майном, оскільки відповідачка не є членом сім'ї позивачів, в матеріалах справи відсутні правові підстави які б давали можливість проживати відповідачці разом з позивачами у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не надали до суду належні та допустимі докази які вказували б на порушення їх прав, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Так, зареєстрованим місцем проживання позивачів є квартира за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями паспортів які були додані позивачами до позовної заяви. Разом з тим, як вірно встановив суд першої інстанції, та з чим погоджується суд апеляційної інстанції матеріали справи не містять доказів того, що відповідач проживає у спірній квартирі на законних підставах. Сам факт звернення власника до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю, свідчить про наявність таких перешкод.

Водночас з інформації наданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 20). Отже відповідач має у користуванні житло. А тому позовні вимоги є обгрунтованими та законними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовляючи у встановленні додаткового строку для подання відзиву у справі та залишення відзиву на позовну заяву без розгляду порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції відхиляє, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 02.12.2021 справа № 761/32982/21 було прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено відповідачу строк для подання зустрічної позовної заяви в термін для подання відзиву, а саме протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження по справі (а.с. 23-24). Вказану ухвалу відповідачка отримала 15.02.2022 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням (а.с. 39).

22.09.2022 року до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву з якого зокрема вбачається, що відповідачка у серпні 2022 року скористалась своїм правом на отримання правової допомоги та звернулась до Правобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, яким 24 серпня 2022 року було видано доручення № 04-0007390 адвокату Ніколенку Євгену Анатолійовичу на здійснення представництва інтересів відповідачки у Шевченківському районному суду міста Києва у справі № 761/32982/21.

Відповідно до ч.ч. 7,8 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про визнання поважними причини пропуску процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, оскільки з моменту отримання відповідачкою копії ухвали про відкриття позовного провадження та копії позовної заяви до моменту подання відзиву пройшло більше 6 місяць, щодо відсутності можливості своєчасно скористалась своїм правом на отримання правової допомоги судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не була розглянута зустрічна позовна заява відповідачки, оскільки ні в матеріалах справи ні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ні у розпорядженні відповідачки відсутні ухвала про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним, або про повернення чи залишення зустрічного позову без руху, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, зокрема ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03.11.2022 року відмовлено в клопотанні про поновлення строку на подання зустрічного позову та зустрічну позовну заяву повернуто позивачу (а.с. 101-104).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки розглянув справу за відсутності відповідачки, хоча стороною відповідача було подано до суду першої інстанції клопотання про відкладення судового розгляду справи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки дані порушення норм процесуального права не є у відповідності з вимогами ст.376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування рішення суду й не призвели до неправильного вирішення справи. Разом з тим суд апеляційної інстанції зазначає, що дані права на участь в судовому засіданні відповідачки чи її представника були відновлені в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції за власною ініціативою збирав докази у справі, оскільки стороною позивачів не було долучено до матеріалів справи постанови Шевченківського районного суду м. Києва відносно відповідачки за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. ст. 173-2 КУпАП, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд не позбавлений можливості перевіряти посилання учасників судового процесу на певні обставини, в тому числі і шляхом перевірки інформації з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, які є загальнодоступними.

Суд приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції неправильно нарахував суму судового збору, що підлягає до стягнення з відповідачки, оскільки за звернення до суду з позовом позивачами був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року, проте в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції стягнув з відповідачки судовий збір у розмірі 992,40 грн, що становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2022 року, а не 908 грн.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що житлове право позивачів було порушено відповідачем. Разом з цим суд першої інстанції допустив помилку в обгрунтуванні судових витрат, а тому в цій частині рішення підлягає зміні.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов вірного висновку про задоволення позову та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення 391 ЦК України, ч. 1 ст. 156 ЖК України.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, однак вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду в його оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм процесуального права, з правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі, проте підлягає зміні в його резолютивній частині щодо судових витрат, що підлягають стягненню з відповідачки, з урахуванням вимог ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374,376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року змінити в частині суми стягнення судового збору, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 908 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «29» червня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.В. Кулікова

В.І. Олійник