Номер провадження: 22-ц/813/2370/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення моральної та матеріальної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна», у якому з урахуванням уточнень (а.с. 86) просила суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 19650,84 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство « Страхова компанія « Євроінс Україна» про стягнення моральної та матеріальної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду в розмірі 19 650,84 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1340,52 грн.

В задоволені решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 дистопада 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди в розмірі 19650,84 грн. та судового збору в розмірі 1340,52 грн. і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 2010,78 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Однак від представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , на електрону пошту апеляційного суду надійшла заява, у якій представник позивача просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 повністю, залишити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року- без змін та відмовити ОСОБА_1 у стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди апелянтом не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду у цій частині, оскільки, згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, в частині його оскарження, вищезазначеним вимогам закону відповідає, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 04.12.2019 року о 10 годині 30 хвилин на пл.10 Квітня в м.Одесі сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів марки «Volvo» моделі ХС60, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ) та транспортним засобом марки «Nissan» моделі Leaf державний номерний знак НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_1 .

Вина ОСОБА_1 сторонами не заперечується.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Власником пошкодженого автомобіля «Volvo» моделі ХС60, державний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 12).

Власником транспортного засобу марки « Nissan» моделі Leaf державний номерний знак НОМЕР_4 є ОСОБА_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 ), цивільно-правова відповідальність якого на час настання пригоди була застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс Україна» згідно полісу № АО/4236818. Згідно зазначеного полісу встановлена сума франшизи 0 гривень на одного потерпілого (а.с. 42).

Згідно договору №-4236818 та страхового акту № 27466/19, ПрАТ « СК « Євроінс Україна» було прийнято рішення про виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 11149,16 грн.

Позивачем, в обгрунтовування суми, яку вона просить стягнути з відповідача надано до суду рахунок за проведення ремонтних робіт, складеного ТОВ « Віннер-Одеса» 16.01.2020 року, згідно якого загальна сума ремонту автомобілю марки Volvo ХС60 становила 30800 грн., яка позивачем була сплачена згідно квитанції АБ « Банк Південний».

Таким чином, різниця між відшкодованою сумою та фактично понесеними витратами становила 19650,84 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині стягнення матеріальної шкоди з відповідача, районний суд виходив з того, що Страховик ПрАТ «СК «Євроінс Україна» виплатив позивачу страхове відшкодування в межах ліміту свої відповідальності, а саме 11 149,16 гривень, а тому у відповідності до ст. 1194 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити позивачці різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, а саме в розмірі 19650,84 грн.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Верховний Суд України у постанові від 16.12.2015 року по справі №6-760цс15 дійшов наступних висновків.

«Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Відповідно до ст. 29 Закону №1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

В свою чергу, статтею 32 Закону №1961-IV встановлені випадки, коли страховиком шкода не відшкодовується.

Так, згідно п.32.7 ч.1 ст.32 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

В постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №359/2309/17 вказано:

«…правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати)…»

«…Системний аналіз п.32.7 ч.1 ст.32 закону №1961-IV, ст.22, абз.3 п.3 ч.1 ст.988, стст.1166, 1187, 1194 ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку…»

Судовим розглядом справи встановлено, що за страховим випадком, що стався 04.12.2019 року, Страховик ПрАТ «СК « Євроінс Україна» виплатило позивачці ОСОБА_3 страхове відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності, а саме в розмірі 11 149,16 гривень.

Звертаючись до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 як до особи, відповідальної за шкоду, в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, позивачка надала до суду Акт виконаних робіт №ЗН-77584 від 16.01.2020 року, складеного ТОВ «Віннер-Одеса», відповідно до якого загальна сума ремонту автомобілю марки Volvo ХС60 склала 30800 грн., яка позивачкою була сплачена згідно квитанції АБ « Банк Південний» (а.с. 10).

З урахуванням вищенаведених вимог закону, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що розмір відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить - 19650,84 грн.??? (30800 грн. 11149,16 грн.= 19650,84 грн.).

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що саме на страховика - ПрАТ «СК «Євроінс Україна» в силу договору та закону покладено обов`язок відшкодувати позивачеві заподіяну шкоду під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченного транспортного засобу, розмір якої не перевищує страхову суму (ліміт відповідальності страховика), тобто апелянт зазначає, що предявлена вимога до відповідача у межах відповідальності його страховика суперечить меті інституту страхування цивідьно правової відповідальності.

Разом з тим, вказані доводи апелянта є необгрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Так, майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст. 1187 ЦК України).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом ч.1 ст. 28, ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 вказано, що суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з товариства, працівник якого є винуватцем ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховикане виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Розмір страхової виплати ( страхового відшкодування), якщо страховик визнає його меншим страхової суми ( ліміту його відповідальності) може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обовязок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її ( особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20) зроблено висновок, що відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди не звернули уваги, що різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме ОСОБА_2, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 522/15636/16-ц (провадження № 61-1819св17) зазначено, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля) було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, апеляційний суд правильно визначив розмір коштів, який необхідний на відновлення пошкодженого автомобіля позивача та зробив обґрунтований висновок про те, що на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу.

З наведеного вбачається, що обов`язком страховика є відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу і за обставин даної справи у страховика відповідача - ПрАТ "СК «Євроінс Україна» не виникло обов`язку щодо повного відшкодування шкоди в межах ліміту відповідальності.

Тому саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Аналогічні по суті висновки, містить ряд постанов Верховного Суду, зокрема, постанова ВС від 15 жовтня 2020 року (справа №755/7666/19, провадження №61-10010св20).

Безпідставними є і твердження апелянта про те, що наданий позивачем до суду Акт робіт ТОВ «Віннер Одеса» від 16.01.2020 року №ЗН-77584 не підтверджує реальну вартість робіт, необхідних для відновлення автомобіля, пошкодженного саме в результаті пригоди, яка мала місце 04.12.2019 року, оскільки зазначені в ньому назви, а саме: «кузовний ремонт 1 шт., матеріал для покраски 1 шт., бронювання 1 шт.» ніяким чином не підтверджують, які сааме частини автомобілю піддавались ремонту, характер пошкоджень, об`єм необхідних для відновлення робіт і чи взагалі відбувалося відновлення автомобіля, пошкодженного сааме в результаті ДТП 04.12.2019 року.

Так, як вбачається з наявного у матеріалах справи «Повідомлення про дорожньо транспортну пригоду» та відображеної в ньому схеми ДТП та місця зіткнення автомобілей, характер пошкодження автомобіля позивачки повністю співпадає з тими роботами, які були проведені для його відновлення.

Отже позивачкою надано до суду належні та допустимі докази, що підтверджують реальну вартість робіт, необхідних для відновлення пошкодженного автомобіля.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення спірних правовідносин і висновків суду не спростовують.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Слід також зазначити, щоЄвропейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП],§ 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

При цьому, відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди задоволено, тому в задоволенні клопотання відповідача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу слід відмовити, оскільки чинним законодавством в даному випадку тягар несення даних витрат покладений на відповідача.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення моральної та матеріальної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 17.04.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда