провадження № 22-ц/824/1086/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко Ірини Ігорівни,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_2 , зацікавлена особа - ОСОБА_1 , на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко І.І., якою скаржник просить скасувати постанови виконавця про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1.

Скарга обґрунтована тим, що постановою головного державного виконавця Фещенко І.І. від 18.11.2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 про стягнення із скаржника виконавчого збору в сумі 12 000,00 грн. Також, 18.11.2021 року виконавець відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення зі скаржника витрат в сумі 369,00 грн. Копії даних постанов отримано скаржником 13.12.2021 року. Постанови вважає незаконними з наступних підстав. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.08.2021 року у справі № 755/5218/21, яким зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати перегородку встановлену в балконному пройомі між кімнатою площею 12.3 м2 та лоджією площею 2.1 м2 в квартирі АДРЕСА_1 . До набрання рішення законної сили, скаржником 08.09.2021 року в добровільному порядку демонтовано перегородку. Однак, 22.09.2021 року ОСОБА_1 отримав виконавчий лист № 755/5218/21 та пред`явив його для примусового виконання, не повідомивши виконавчу службу про добровільне виконання судового рішення. Таким чином, станом на 05.10.2021 року були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 755/5218/21 від 22.09.2021 року. 21.10.2021 року скаржник отримав копію постанови виконавця про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, та повідомив виконавця про добровільне виконання рішення суду в заяві від 21.10.2021 року. У відповідь він отримав копію постанови про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_3. Проте, 18.11.2021 року виконавець виніс постанови про стягнення з нього виконавчого збору та витрат. На думку скаржника виконавче провадження № НОМЕР_3 відкрито помилково, а тому постанови про стягнення з нього виконавчого збору та витрат є незаконними.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року скаргу ОСОБА_2 , зацікавлена особа - ОСОБА_1 , на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко Ірини Ігорівни задоволено.

Скасовано постанову головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко Ірини Ігорівни від 18.11.2021 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 щодо стягнення виконавчого збору.

Скасовано постанову головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко Ірини Ігорівни від 18.11.2021 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення виконавчих витрат.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні скарги відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було заслухано позицію заінтересованих осіб та не надано їм судову оцінку. При цьому апелянт вказує, що він не отримував копію клопотання про приєднання до матеріалів справи Договору про виконання ремонтних робіт від 10 вересня 2022 року та розписки про отримання коштів. Зазначає, що лише 14 листопада 2022 року дізнався про їх наявність з матеріалів справи і вважає, що вказаний Договір про виконання ремонтних робі від 10 вересня 2022 року є фіктивним. Окрім того, наголошує, що в розписці зазначено, що кошти виконавцем договору були отримані 10 вересня 2022 року, тобто в день укладення договору. На думку апелянта, суд першої інстанції не надав оцінки доказам, що були викладені в його письмових поясненнях.

Поряд з цим апелянт звертав увагу апеляційного суду на пропуск строку оскарження дій виконавця, оскільки скаржник був ознайомлений про відкриття виконавчого провадження 05 жовтня 2021 року, а про його виконання 21 жовтня 2021 року, закриття виконавчого провадження - 25 жовтня 2021 року.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

02 лютого 2023 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

При цьому зазначає, що апелянт брав участь майже в усіх судових засіданнях, надавав суду усні й письмові пояснення, правом на подання суду доказів, заяв та клопотань не скористався. У судове засідання, призначене на 30 серпня 2022 року, ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, часі місце розгляду судом справи. Наголошує, що направлення ОСОБА_1 копій доданих до матеріалів справи доказів підтверджується квитанціями з описом вкладення, наявними в матеріалах справи. Також зазначає, що Договір про виконання ремонтних робіт від 10 вересня 2022 року не визнавався ніким недійсним, є належним і допустимим доказом. Натомість апелянтом, на думку скаржника, не надано належних доказів на підтвердження факту не проведення демонтажу перегородки.

У судовому засіданні апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник скаржника просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 22.09.2021 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 755/5218/21, згідно з яким усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати перегородку, встановлену в балконному пройомі між кімнатою 12.3 м2 та лоджією 2.1 м2.

04.10.2021 року ОСОБА_3 подано до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києві № 755/5218/21 від 22.09.2021 року.

05.10.2021 року головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко І.І. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 755/5218/21.

25.10.2021 року виконавець виніс постанови про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 12 000,00 грн. та понесених витрат.

26.10.2021 року ОСОБА_2 подав до виконавчої служби заяву, де він повідомив виконавця про добровільне виконання рішення суду до набрання ним законної сили.

21.10.2021 року виконавець Фещенко І.І. в присутності ОСОБА_1 склала Акт про виконання вимог виконавчого листа № 755/5218/21.

25.10.2021 року виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

18.11.2021 року головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко І.І. відкрите виконавче провадження № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 12 000,00 грн. та виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 369,00 грн.

Також судом першої інстанції було встановлено, що 10 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений Договір на виконання ремонтних робіт, за умова якого останній зобов`язався за один день виконати роботи, вартість робіт - 200,00 грн.

З розписки ОСОБА_4 від 10 вересня 2021 року убачається, що він отримав від ОСОБА_2 200 грн. в рахунок ремонтних робіт за демонтаж стінки балкона за адресою: АДРЕСА_2 .

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду у справі № 755/5218/21, яким зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати перегородку, виконано ним 10 вересня 2021 року, тобто до видачі виконавчого листа (22.09.2021 року) та відкриття виконавчого провадження (05.10.2021 року). Дані обставини свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору та витрат.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, яке передбачає як прийняття судом остаточного рішення, так і його виконання, яке забезпечується державою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

За змістом пункту 5 частини першої статті 5 Закону «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, накладення штрафу, про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Частиною другою статті 74 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За таких обставин, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

До таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 03 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18) та № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18), від 29 травня 2019 року у справі №758/8095/15-ц (провадження №14-134цс19), від 31 березня 2020 року у справі № 733/889/17.

Згідно з частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

ОСОБА_2 оскаржує дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Фещенко І.І. про відкриття виконавчих проваджень про стягнення із скаржника виконавчого збору в сумі 12 000,00 грн. та виконавчих витрат в сумі 369,00 грн.

Таким чином, спір у даній справі полягає у зверненні стягнення виконавчого збору та витрат з ОСОБА_2 , накладених постановами головного державного виконавця (не суду) у виконавчому провадженні.

У такому випадку рішення, дії посадових осіб органів державної виконавчої служби підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що зазначена скарга ОСОБА_2 підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наведене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За вимогами частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Отже, врахувавши викладене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скарга ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко Ірини Ігорівни підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального закону, а саме, статті 19 ЦПК України, а тому, з урахуванням наведених вище норм ЦПК України, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, апеляційний суд роз`яснює ОСОБА_2 право на звернення до суду з такою скаргою в порядку адміністративного судочинства, а також роз`яснює про наявність у ОСОБА_2 права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Також, апеляційний суд роз`яснює учасникам справи, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі наявності підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», а саме: у разі закриття (припинення) провадження у справі, у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, 374 ч.1 п.4, 377, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко Ірини Ігорівни - скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова