Справа №:755/6404/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого-судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря Гриценка О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом, в якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просить суд витребувати у ОСОБА_4 , та передати ОСОБА_1 належне їй та її неповнолітній дочці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно:

-жіноча нижня білизна, загальною вартістю 15000 грн.;

-верхній жіночій одяг (дублянка, куртки демісезонні 3 штуки), загальною вартістю - 1000 грн.;

-джинсовий жіночий піджак, вартістю 500 грн.;

-жіночі плаття, загальною вартістю 4000 грн.;

-жіночі костюми, загальною вартістю 2000 грн.;

-літній жіночій одяг, загальною вартістю 5000 грн.;

-жіночі кофти, светри, гольфи, загальною вартістю 6000 грн.;

-жіночі шапки, рукавиці, шарфи, загальною вартістю 4000 грн.;

-жіночі сумочки, загальною вартістю 4000 грн.;

-жіночі кросівки «Newbalans», вартістю 2500 грн.;

-жіночі капці дві пари, загальною вартістю 1500 грн.;

-жіночі туфлі, босоніжки чотири пари, загальною вартістю 4000 грн.;

-дитячий велосипед, вартістю 1500 грн.;

-ковдра для дорослого, вартістю 3000 грн.;

-подушка для дорослого, вартістю 1000 грн.;

-три комплекту дорослої постільної білизни, загальною вартістю 4000 грн.;

-три покривали, загальною вартістю 3000 грн.;

-три комплекту дитячої постільної білизни, загальною вартістю 6000 грн.;

-дві дитячої ковдри, загальною вартістю 2500 грн.;

-диван сірого кольору з зеленими подушками, вартістю 9000 грн.;

-письмовий стіл, вартістю 3000 грн.;

-кухонні меблі, які були у використанні, загальною вартістю 1500 грн.;

-приліжкова тумба, вартістю 500 грн.;

-крісло геймерське, вартістю 8000 грн.;

-дитяче ліжко з матрацом, загальною вартістю 5000 грн.;

-дитячий комод, вартістю 2800 грн.;

-дитяче м`яке крісло, вартістю 980 грн.;

-дитяча парта, вартістю 4000 грн.;

-комп`ютерний монітор, вартістю 2000 грн.;

-центр для іонізації повітря, вартістю 12000 грн.;

-стерилізатор, вартістю 2000 грн.;

-інгалятор, вартістю 2000 грн.;

-комп`ютер, монітор, підставка для охолодження комп`ютера, комп`ютерна мишка та килимок для мишки, загальною вартістю 30000 грн.;

-набор посуду «Vinzer» (шість каструль з кришками та одна сковорода з кришкою), загальною вартістю 12000 грн.;

-два столових набора на шість персон кожний (столові прибори), загальною вартістю 1000 грн.;

-три терки для овочів, загальною вартістю 3500 грн.;

-набір скляного посуду для випікання, вартістю 4000 грн.;

-дві сковороди, загальною вартістю 3500 грн.;

-два чайні сервізи, загальною вартістю 3000 грн.;

-три набори скляних стаканів по шість стаканів в кожному, загальною вартістю 600 грн.;

-скляні бокали, загальною вартістю 600 грн.;

-два набори тарілок, загальною вартістю 3000 грн.;

-тортівниця, вартістю 2000 грн.;

-мангал стаціонарний, вартістю 3000 грн., на загальну суму 190980 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 18 вересня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна дочка ОСОБА_6 . Шлюбні відносини між ними припинилися з вересня 2021 року. На даний час позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, також нею стягнуто з відповідача аліменти на утримання їхньої спільної дочки ОСОБА_6 .

До фактичного припинення шлюбних стосунків з відповідачем вони разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 , а з квітня 2022 року позивачка разом з дочкою проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, за адресою: АДРЕСА_1 , залишилися речі позивачки та її неповнолітньої дочки, які відповідач у добровільному порядку не повертає, внаслідок чого вона змушена звернуться до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

26 жовтня 2022 року представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 подала відзив на позов, в якому з приводу задоволення позову заперечувала, пославшись на таке.

Представник відповідача зазначає, що сторони припинили спільне проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з квітня 2022 року, після чого ОСОБА_1 покинула житло, де сторони спільно проживали у Польщі та наразі відповідачу достеменно не відомо її з дочкою місце проживання.

Крім того, представник відповідача стверджує, що зі слів позивачки за місцем їх спільного проживання залишилися її речі (майно), що перераховано без жодних ідентифікуючих ознак, зазначивши лише загальну вартість, що фактично позбавляє відповідача можливості перевірити чи дійсно у позивачки було наявне вказане майно.

Відповідач також зазначає, що коли не зміг передати позивачці ключі від будинку, щоб остання забрала свої речі, позивачка намагалася проникнути до належного йому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без ключів, внаслідок чого було викликано поліцію, складено протокол та встановлюється шкода, заподіяна даним вчинком.

Оскільки позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не надає жодних доказів на підтвердження її права власності на перераховане нею майно, не вказує чітко всі характеристики та індивідуальні ознаки майна, що витребовуються, не доводить факту незаконності вибуття такого майна з її володіння, підстави для задоволення даного позову, на думку сторони відповідача, відсутні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному у позові, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у суді з приводу задоволення позову заперечувала, пославшись на доводи, викладені у відзиві, просила у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового розгляду, свідків, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Згідно паспортних даних ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про народження встановлено, що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 08 серпня 2022 року, ОСОБА_4 є власником частки домоволодіння за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, Р№ 1н-3606, 13.08.2002, державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніна С.А.

В матеріалах справи містяться також пояснення від 19 червня 2022 року ОСОБА_7 та протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 199 червня 2022 року, з яких встановлено, що будинок за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 та його брату ОСОБА_7 .

Як зазначає сам ОСОБА_7 , в даному будинку протягом 7 років проживав його брат ОСОБА_4 зі своєю сім`ю, однак з березня 2022 року вони всі виїхали до Польщі. В червні 2022 року до прибудинкової території з`явилася дружина брата ОСОБА_1 , яка без ключів намагалася проникнути до будинку, щоб забрати свої речі, з приводу чого ОСОБА_7 заперечував, оскільки його брат ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_1 , в той час був відсутній, а вона не є власником даного будинку.

Стаття 41 Конституції України регламентує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положення статті 312 ЦК України регламентує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 316 ЦК України, передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, що визначено ст. 179 ЦК України.

Згідно із ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно, які є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно.

Віндикаційний - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. З урахуванням специфіки речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Негаторним є позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

З огляду на наведені визначення Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018, справа № 653/1096/19-ц, зробила висновок, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Під час вирішення питання про віднесення заявленого у справі позову до віндикаційного чи негаторного, які є різновидами способів захисту права власності, поняття володіння потрібно розглядати як складову змісту такого права в розумінні положень ч. 1 ст. 317 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його в себе.

Постановою № 925/180/18 Верховний Суд скасував рішення судів першої й апеляційної інстанцій, зазначивши, що суд касаційної інстанції вважає передчасним висновок судів про задоволення цього позову як негаторного, оскільки суди не встановили з посиланням на відповідні підтверджувальні належні, допустимі, достовірні й достатні докази, зокрема: чи взагалі вступав позивач після перереєстрації на себе права власності на спірне майно у фактичне володіння ним; станом на момент подання позову та прийняття рішення фактично володів спірним приміщенням позивач чи відповідач (або взагалі ніхто з них); з урахуванням викладеного, чи станом на момент подання позову та прийняття рішення в позивача були перешкоди від відповідача в здійсненні щодо спірного майна саме тільки прав користування й розпорядження або і права володіння також.

Так, у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч. 1 ст. 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Отже, з огляду на специфіку речей в обороті, володіння рухомими й нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджено, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Стаття 15 ЦК України, регламентує, що кожна особа, права якої порушено, не визнано або оспорено має право на захист такого права.

Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України визначено захист цивільних прав та інтересів судом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду./

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.

Стаття 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Механізми захисту права власності закріплені Главою 29 ЦК України. Зокрема, ст. 387 ЦК України закріплено право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа.

З контексту вказаної норми вбачається, що позивачем даної категорії може бути лише законний власник, тобто особа, яка володіла майном відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка посередньо заволоділа майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою.

Позов про витребування майна за своєю природою є речово-правовим.

Позивач на підставі ст. 387 ЦК України повинен довести, а суд відповідно встановити факти, які доводять право власності позивача на майно і право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідача майном позивача; відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин щодо спірного майна.

Проте позивачем, в порушення ст.ст. 12,81 ЦПК України, не подані належні, допустимі та достовірні докази, які є достатніми та взаємопов`язаними між собою (ст. 89 ЦПК України), що підтверджували б факт незаконного заволодіння відповідачем спірним майном позивача, що спрямоване проти його волі.

Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» до умов пред`явлення віндикаційного позову належить майно, яке має бути індивідуально визначеним.

Тобто, об`єктом може бути лише індивідуально-визначене майно (яке існує в натурі на момент подання позову) та в позовній заяві має бути чітко визначено всі характеристики та індивідуальні ознаки майна, що витребовується.

Ці вимоги позивачем не були дотримані, позивач чітко не визначив всі характеристики та індивідуальні ознаки майна, що їй має повернути відповідач.

Крім того, за умовами ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У зв`язку з цим позивач повинен довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном.

В свою чергу, і сам позивач повинен підтвердити своє право власності на спірне майно надати правовстановлюючі документи або інші докази, що підтверджують дійсну належність спірного майна позивачу, та довести факт незаконності вибуття з його власності спірного майна.

Важливою обставиною для пред`явлення віндикаційного позову є те, що індивідуально визначене майно має зберегтися в натурі. Власник може вимагати повернення саме своєї речі - остання повинна мати індивідуальні ознаки, які дозволили б установити, що це саме та річ, яка належала власнику, й останній відповідно до принципів цивільного судочинства повинен це довести, чого позивачем зроблено не було.

Таким чином, при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 не довела належними та допустими доказами порушення її прав, не обгрунтувала підстави звернення до суду саме з позовом про витребування майна, оскільки у жодний законний спосіб не підтвердила своє право власності на вказане нею майно та не надала доказів, які б свідчили про те, що таке майно перебуває у володінні відповідача ОСОБА_4 та він чинить їй перешкоди у користуванні ним.

У зв`язку з викладеним вище, правові підстави для задоволення даного позову відсутні.

Відповідно до статті141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись Конституцією України, статтями 15, 179, 312, 316, 317, 387, 391 ЦК України, статтями 10, 12, 19, 76-81, 141, 263-268 ЦПК України, - суд

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребованная майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення виготовлено 14 квітня 2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя: