справа № 156/795/22
Провадження № 2/156/23/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
13 квітня 2023 року смт Іваничі
Іваничівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Бєлоусова А.Є.,
за участю секретаря судового засідання Киці Л.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іваничі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
06.12.2022 до Іваничівського районного суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Представниця позивачки зазначає, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 . Інша частина будинку належить ОСОБА_3 , це підтверджується рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 03.03.2010 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2010. Згідно з будинковою книгою серії НОМЕР_2 відповідач зареєстрований в житловому будинку по АДРЕСА_2 . Позивачка в позовній заяві вказує, що відповідач ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання не проживає з 2016 року, це підтверджується актом обстеження умов проживання сім`ї позивачки за вказаною адресою. Оскільки відповідач не проживає за вказаною адресою, він не сплачує комунальні платежі, не несе витрат на утримання будинку. Реєстрація ОСОБА_2 в будинку позивачки створює їй перешкоди в користуванні житловою площею, а саме оплату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача здійснює сама позивачка. Крім того така ситуація, унеможливлює позивачку повноцінно скористатись субсидією по оплаті комунальних послуг.
Позивачка ОСОБА_1 та її представниця належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи для участі в судовому засіданні не прибули. Через канцелярію суду представниця позивачки ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивачки; позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку у разі неявки в судове засідання відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 для участі в судовому засіданні не прибув, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Також відповідача викликано до суду через оголошення на офіційному веб-сайті "Судова влада України". Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом. Судову повістку отримав особисто.
Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.
Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Судом встановлено, що на підставі рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 03.03.2010 позивачці на праві власності належить частина житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_2 . (а.с.6)
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно на праві приватної вланості по частині належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок що розташований в АДРЕСА_2 . (а.с.5)
Як вбачається із будинкової книги серії НОМЕР_2 в житловому будинку зареєстровані позивачка, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.7-9)
Згідно з актом обстеження від 02.12.2022, що відповідач ОСОБА_2 з 2016 року не проживає за вказаною адресою, його місце перебування не відоме. (а.с.10)
Позивачка здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані, також ОСОБА_1 здійснює сплату комунальних платежів, що підтверджується копією рахунків (а.с. 11-13)
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, позивачка є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач вже більше п`яти років відсутній за місцем реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивачки щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, обґрунтованими, суддя дійшов висновку про необхідність задоволення таких вимог.
Керуючись ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 4, 13, 18, 76-83, 141, 206, 263-265 ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно із п.3 розд. XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Представник позивача: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомо, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП невідомо, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя А. Є. Бєлоусов