Провадження № 2/761/3196/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 рокуШевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путря Д.В.

позивача та її представника: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 р. ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю, усунення перешкод шляхом вселення, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності, усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 26.11.2005 р., який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 2708.2019 р. розірвано.

За час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності було видано на ім`я ОСОБА_5 .

Після розірвання шлюбу відповідач змінив замок на дверях в квартирі, до квартири не пускає, чинить перешкоди в користуванні квартирою.

Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом.

У відзиві на позов відповідач заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що предмет спору щодо визнання квартири спільною сумісною власністю відсутній, вказана квартира є спільною сумісною власністю, що додатково вбачається з шлюбного договору від 27.05.2019 р. Вважає вимогу про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами.

В судовому засідання позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити.

Представник відповідача заперечила щодо задоволення позову.

За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Ухвалою судді від 10.12.2022 р. відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22.09.2022 р. закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників, показання свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 26.11.2005 р., який за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.08.2019 р. у справі №753/10938/19 розірвано.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.05.2021 р. за ОСОБА_5 29.03.3017 р. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності САЕ №336233 від 10.03.2011 р.

За договором оренди від 10.02.2022 р., укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 приміщення за адресою: АДРЕСА_2 передано ОСОБА_6 у строкове платне користування для розміщення офісу. Термін дії договору - до 09.02.2024 р.

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц (провадження № 61-524св18).

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

В постанові Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 908/236/18 зазначено, що позов про визнання права власності у порядку статті 392 ЦК України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

За змістом статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у спорах про визнання права власності позивач повинен довести такі факти: наявність спірного майна, тобто його фактичне існування; обставини, що свідчать про набуття позивачем права власності на спірне майно, тобто створення майна позивачем або набуття ним майна на підставі договору тощо; володіння позивача спірним майном.

Суд не приймає до увагу посилання відповідача щодо відсутності спору в частині визнання квартири спільною сумісною власністю, з огляду на те, що спірна квартира перебуває в користуванні іншої особи за договором оренди від 10.02.2022. Вказаний договір був укладений без згоди позивача, як співвласника кватири, що свідчить на оспорення та невизнання відповідачем існуючого права позивача щодо приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, доказів на спростування якої відповідачем надано не було, з огляду на оспорення та невизнання існуючого права відповідачем, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є співвласником вищевказаної квартири, а тому є підстави для визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення, варто зазначити наступне.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, якийне суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини третьої статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключноза взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах,

що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житловогота цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність

у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод

у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном .

Такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 19.12.2022 р. у справі №330/1569/19.

Права власника житлового будинку, квартири визначено статтям 317, 383 ЦК України та стаття 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна.

Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а відповідачем створюються перешкоди позивачу користуванні своєю власністю (враховуючи наявність договору оренди від 10.02.2022 р., згоди на укладення якого позивач не надавала)

При цьому, позивач ОСОБА_1 , допитана як свідок, пояснила суду, що після розлучення у 2019 році відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 . За спільною згодою вони з відповідачем мали продати квартиру, але домовитись не змогли. У 2020 році відповідач змінив замок в квартирі, на теперішній час квартира перебуває в оренді у іншої особи.

Крім цього, обставини неможливості доступу позивача до квартири підтвердив свідок ОСОБА_7 , який зазначив, що допомагав позивачу у продажі спірної квартири, як ріелтор. З 2019 року були перешкоди у доступі до квартири, замки були змінені.

Факт непроживання позивача у спірній квартирі, яка перебуває у спільній сумісній власності та відсутність можливості для цього, свідчить про порушення прав позивача.

Варто зазначити, що взаємовиключними є твердження сторони відповідача, яка запевняючи про необґрунтованість вимог та відсутність перешкод з їхньої сторони позивачу, самостійно зазначають про те, що квартира перебуває в оренді, позивач ніколи не зверталась до них з пропозиціями та не висловлювала намір на проживання у квартирі, також не просила надати їй ключі.

Вказане свідчить про наявність перешкод у позивача в користуванні квартирою, а тому ОСОБА_1 у відповідності до вимог статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом вселення.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, тому слід визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нерухомим майном: квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до вказаної квартири.

Згідно ст. 141 ЦПК україни потрібно стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_5 кошти судового збору в сумі - 1816 грн. 00 коп.

Керуючись ст. 60, 317, 328, 391, 392 ЦК України, ст.ст 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення, - задовольнити повністю.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нерухомим майном: квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до вказаної квартири.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_5 кошти судового збору в сумі - 1816 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повне рішення виготовлено 14.04.2023

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов