Справа № 456/376/22
Провадження № 2/456/93/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Зозуляк К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди та усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання її повернення,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Колошкін І.А. в порядку ст. 49 ЦПК України уточнив позовні вимоги та просить визнати недійсним договір оренди землі від 01.02.2019 між ОСОБА_1 та Приватною агрофірмою «Батько і Син» на право користування земельною ділянкою площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, яка розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, та усунути перешкоди в її користуванні шляхом зобов`язання Приватної агрофірми «Батько і Син» повернути ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, розташовану в межах території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог позивачка та її представник покликалися на те, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792. На даний час позивачка дізналась, що вказану земельну ділянку використовує Приватна агрофірма «Батько і Син», яка заявляє, що між ними 01.02.2019 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки та ніби-то згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки від 01.02.2019 нею така була передана відповідачу. З отриманих нею ксерокопій договору оренди землі від 01.02.2019 та акта приймання-передачі від 01.02.2019 нею було виявлено, що її підписів у цих документах немає, а вказані документи підисанені не нею, а іншою особою. Тому, оскільки вона вищевказаний договір оренди землі не підписувала та її волевиявлення на укладення такого договору не було, тому такий договір оренди землі слід визнати недійсним. Також, покликаючись на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 (справа № 145/2047/16-ц), яка вказала, що в данному випадку ефективним спомобом захисту права, яке позивачка як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки, а тому звертається до суду із вказаним позовом.

Представником відповідача ПАФ «Батько і Син» адвокатом Галушко О.І. подано відзив на позовну заяву, в якому остання повністю заперечує позов та просить у його задоволенні відмовити з наступних підстав. Зокрема, зазначає що між ОСОБА_1 та ПАФ «Батько і Син» 01.02.2019 було укладено договір оренди землі, а саме: земельної ділянки площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, що розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області. Підписання відповідного договору оренди здійснювалось позивачкою та представником ПАФ «Батько і Син» за місцем проживання позивачки. Жодних заперечень чи застережень щодо умов договору чи його укладення позивачка не висловлювала. З дати укладення договору оренди землі ПАФ «Батько і Син» фактично володіє земельною ділянкою, використовує її, обробляє та збирає урожай. У свою чергу, позивачка отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою. Однак після трьох років існування орендних правовідносин між сторонами та виконання сторонами своїх зобов`язань ОСОБА_1 вказує, що не підписувала договір оренди землі та не виявляла волевиявлення на його укладення, що, на її думку, є підставою для визнання його недійсним. Окрім того, у березні 2021 року позивачка зверталась до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою, відповідно до якої просила суд розірвати договір оренди землі від 01.02.2019, укладений між нею та відповідачем Приватною агрофірмою «Батько і Син», предметом якого є земельна ділянка площею 1,229 га, кадастровий номер: :05:000:0792, що розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, в якій вказувала, що підписувала текст договору та у 2019 році отримувала орендну плату. Також вказаним позовом позивачка підтвердила, що вказаний договір оренди є чинним та виконувався нею. Так як нею була передена земельна ділянка у користування відповідачу, позивачка вимагала від відповідача належного виконання договору оренди в частині сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. За результатами розгляду вказаної позовної заяви Стрийським міськрайонним судом Львівської області 23.12.2021 було ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено, при цьому вказаним рішенням були встановлені та визнані наступні обставини щодо існування між стронами правовідносин з приводу оренди земельної ділянки площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, що розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області на підставі договору оренди, який було укладено 01.02.2019. З досліджуваних відомостей ПАФ «Батько і Син» на видачу орендної плати у с. Великі Дідушичі за 2019 рік вбачається, що ОСОБА_1 отримувала орендну плату в розмірі 3860,00 грн. Факт ортимання орендної плати підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 на вищевказаній відомості. Вказане рішення суду набрало законної сили. Тому обставини щодо укладення між позивачкою та відповідачем договору оренди земельної ділянки, а також щодо підписання ОСОБА_1 цього договору та його чинності у зв`язку з виконанням договору оренди не підлягають доказуванню та мають бути визнані судом встановленими на підставі ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Також редставник відповідача подала письмові пояснення, відповідно до яких, пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, а також від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 26.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц вважає, що у задоволені позовних вимог про визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, слід відмовити з підстав обрання позивачкою неефективного способу захисту, оскільки ефективним способом захисту права, яке позивачка як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, то зазначила, що вказана позовна вимога є негаторним позовом. Однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між позивачем та відповідачем договірних відносин, оскільки у такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально - правових засобів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 та в постанові від 03.06.2021 у справі № 916/1666/18. За наявності договору усунення перешкод у користуванні можливо лише за умови, що такий договір визнаний недійсним, або встановлено його нікчемність, або встановлено його неукладеність. Зазначений договір оренди земельної ділянки не визнаний недійсним чи нікчемним, а також не встановлена його неукладеність.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2022 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 16/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02.02.2022 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди та усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання її повернення. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 18.02.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 17/.

Ухвалою суду від 18.02.2022 за клопотанням сторін підготовче судове засідання відкладено на 11.03.2022 /а.с. 27/.

Ухвалою суду від 11.03.2022 підготовче судове засідання відкладено на 06.04.2022 /а.с. 30/.

06.04.2022 на електронну адресу суду представником відповідача Приватної агрофірми «Батько і Син»адвокатом Галушко О.І. подано відзив на позовну заяву/а.с. 33-48/.

Ухвалою суду від 06.04.2022 підготовче судове засідання відкладено на 03.05.2022 /а.с. 50/.

29.04.2022 представником позивачки подано зміни до позовної заяви в порядку ст. 49 ЦПК України /а.с. 60-62/.

Ухвалами суду від 03.05.2022 та 25.05.2022 постановлено підготовче судове засідання 31.05.2022 проводити в режимі відеоконференції /а.с. 65, 75/.

15.06.2022 представником позивачки подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи /а.с. 87/.

27.06.2022 представником відповідача подано заперечення на клопотання про призначення почеркознавчої експертизи /а.с. 99-101/.

Ухвалою суду від 28.06.2022 в задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відмовлено /а.с. 102, 106-107/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.06.2022 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди та усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання її поверненнята призначено справу до судового розгляду на 22.07.2022 /а.с. 105/.

14.09.2022 та 02.08.2023 представником відповідача ПАФ «Батько і Син» адвокатом Галушко О.І. подано додаткові пояснення /а.с. 119-123, 177-180/.

28.09.2022 представником позивачки повторно подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи /а.с. 130-132/.

05.10.2022 представником відповідача подано заперечення на клопотання про призначення почеркознавчої експертизи /а.с. 136-139/.

Ухвалою суду від 05.10.2022 задоволенно клопотання про призначення почеркознавчої експертизи /а.с. 158-162/.

17.05.2023 на адресу суду за результатом виконання ухвали від 05.10.2022 надійшли матеріали справи ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди та усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання її повернення та висновок експерта № 1265-Е від 12.05.2023 /а.с. 162-167/

Ухвалою суду від 18.05.2023 поновлено провадження у справі. Справу призначено до судового засідання на 18.07.2023 /а.с. 168/.

Ухвалою суду від 18.07.2023 за клопотанням представника відповідача справу розглядом відкладено на 03.08.2023 /а.с. 172/.

24.07.2023 позивчкою подано заяву про розгляд справи за її відсутності /а.с. 175/.

Ухвалою суду від 03.08.2023 за клопотанням представника відповідача справу розглядом відкладено на 28.08.2023 /а.с. 183/.

Розгляд справи по суті відбувся 28.08.2023 за участі представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Савки Т.В. та представника відповідача ПАФ «Батько і Син» адвоката Галушко О.І.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Савка Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача ПАФ «Батько і Син» адвокат Галушко О.І. позов заперечила з підстав, наведених у відзиві та додаткових поясненнях.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області /а.с. 9-10/.

Вказані обставини учасниками справи не заперечувались, а тому в силу приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

01.02.2019 між ПАФ «Батько і Син» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі б/н, а саме: земельної ділянки площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області /а.с. 11, 13/.

Земельна ділянка на підставі вказаного договору оренди землі була передана у користування ПАФ «Батько і Син» на підставі Акту приймання-передачі об`єкту оренди від 01 лютого 2019 року /а.с. 12, 14/.

Вищевказий договір укладено строком на 15 років. Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 14748,00 грн (пункт 5 договору). Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік, в грошовій формі або в натуральній формі (продукцією, вирощеною орендарем). У випадку, якщо орендна плата вноситься у натуральній формі, ціна продукції встановлюється на рівні ціни, за якою орендар продає аналогічну продукцію третім особам (пункт 8 договору). Орендна плата вноситься в такі строки: щороку до 30 грудня за весь рік оренди земельної ділянки (пункт 10 договору).

Згідно з висновком судового експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1265-Е від 12.05.2023 підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані у графі «Орендодавець: громадянин ОСОБА_1 » у договорі оренди землі від 01.02.2019 за кадастровим номером земельної ділянки :05:000:0792 та акті приймання - передачі об`єкту оренди (земельної ділянки), виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою /а.с. 163-167/.

Як вбачається зі змісту рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області, ухваленого 23.12.2021 у цивільній справі № 456/1207/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Батько і Син» про розірвання договору оренди землі, котре 25.01.2022 набрало законної сили, а також зі змісту відповідної позовної заяви про розірвання договору оренди землі, поданої у вказаній справі, вимоги були обґрунтовані, з-поміж іншого, також і непогодженням станом на 01.02.2019 сторонами названого договору усіх його істотних умов та ненаданням позивачкою ОСОБА_1 без такого погодження відповідної згоди на його укладення, відсутністю в сторін названого договору належного волевиявлення, як і невиконанням/неналежним виконанням умов названого договору, а саме: систематичним нездійсненням відповідачем Приватною агрофірмою «Батько і Син» як орендарем сплати позивачці ОСОБА_1 як орендодавцю орендної плати, й за результатами розгляду вказаної справи у задоволенні позовних вимог було відмовлено за їх недоведеністю. При цьому, позивачка ОСОБА_1 як на обґрунтування посилалася також й на те, що у відповідній відомості відповідача Приватна агрофірма «Батько і Син» про отримання орендної плати підпис виконаний не нею, а іншою особою, проте ця обставина тоді залишилася судом неперевіреною із застосуванням спеціальних знань шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки призначення такої експертизи виходило за межі доказування у справі за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а саме: про розірвання договору оренди землі.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу оренди землі та, на думку позивачки, відсутністю у відповідача права користування згаданою землею у зв`язку з неукладенням нею відповідного договору оренди, що є підставою для повернення земельної ділянки.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлені судом цивільні правовідносини щодо захисту громадян їх права власності на земельні ділянки, а також щодо підстав виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема й з договорів, пов`язаних з передачею власниками земельних ділянок у найм (оренду), регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й Протоколами до неї, Цивільним кодексомУкраїни (надалі ЦК України), Земельним кодексом України (надалі ЗК України), Законом України «Про оренду землі», іншими актами цивільного та земельного законодавства.

Так, в силу ч. 4 ст. 13 та ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Визначення права власності особи наведено у ст. 316 ЦК України, ч. 2 котрої визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України складають правомочності власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В силу частин 2, 4-5 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власник (співвласники) не можуть використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Статтею 321 ЦК України закріплений принцип непорушності права власності, за яким ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 391 ЦК України встановлена можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У свою чергу, ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено ст. 205 ЦК України. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (ч. 2, 4 ст. 207 ЦК України).

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто, як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у ст. 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

Поняття договору закріплено у ст. 626 ЦК України, відповідно до якої договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 3 ст. 626 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У свою чергу, ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (ч. 3 ст. 760 ЦК України).

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі»).

Істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (частини 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»). Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі»).

За змістом ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц зроблено правовий висновок про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц, у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Надаючи оцінку аргументам сторін, які викладені у поданих до суду заявах по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, суд вважає аргументи сторони позивачки належним чином обгрунтованими та мотивованими, а аргументи відповідача такими, що не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

Так, узагальнюючи оцінку доводів та аргументів сторін у цій справі, суд звертає увагу, що за загальним змістом наведених вище норм чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК України, особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин. Так, за змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (ч. 2, 4 ст. 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у ч. 3 ст. 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Тому з урахуванням встановлених загальних вимог до письмової форми правочину слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи, однак взяти до уваги, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У той же час, відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений, а наявність же самого по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права й обов`язки поза таким волевиявленням. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством. Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

За змістом ст. 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Як вбачається з висновку експерта № 1265-Е від 12.05.2023 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у даній справі, котрий є повним, чітким та зрозумілим, й у суду немає підстав ставити такий під обґрунтований сумнів, позивачка ОСОБА_1 як орендодавець, договір оренди землі б/н від 01.02.2019 не підписувала, відповідно, його умови не погоджувала.

Отже, за встановленими у цій справі обставинами договір оренди землі б/н від 01.02.2019 позивачка ОСОБА_1 не підписувала та, відповідно, волевиявлення щодо названого правочину не було, істотних умов цього правочину вона не погоджувала, що, з-поміж іншого, суперечить основним засадам укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності, визначеним Законом України «Про оренду землі», котрий у даному випадку є спеціальним та згідно з яким укладення таких договорів здійснюється виключно за згодою орендодавця.

Щодо твердження представника відповідача про те, що факт підписання спірного договору підтверджується матеріалами справи № 456/1207/21, а тому такі обставини є преюдиційними та не підлягають доказуванню в даній справі, то такі не заслуговують на увагу, оскільки ці обставни в ході судового розгляду вказаної цивільної справи не перевірялись судом на їх достовірність і суд не досліджував факт підписання чи непідписання такого договору.

В той же час, суд критично відноситься до посилань представника відповідача Приватна агрофірма «Батько і Син» на ухвалене 23.12.2021 Стрийським міськрайонним судом Львівської області рішення у справі № 456/1207/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Батько і Син» про розірвання договору оренди землі, котре 25.01.2022 набрало законної сили як на беззаперечний доказ підтвердження виконання обома сторонами названого правочину.

Вказаним рішенням дійсно було встановлено використання відповідачем Приватна агрофірма «Батько і Син» спірної земельної ділянки, а також здійснення ним сплати позивачці ОСОБА_1 разово у 2019 році орендної плати.

Проте позивачка ОСОБА_1 під час розгляду вищевказаної справи заперечувала, як і надалі заперечує обставину отримання нею будь-якої орендної плати саме від відповідача Приватна агрофірма «Батько і Син», оскільки наголошувала та надалі наголошує, що у відповідній відомості відповідача Приватна агрофірма «Батько і Син» про отримання орендної плати, як і власне у договорі оренди землі б/н від 01.02.2019 та акті приймання-передачі об`єкта оренди від 01.02.2019 підпис виконаний не нею, а іншою особою. Однак ця обставина на той час залишилася судом неперевіреною. Проте щодо підроблення її підпису у названому правочині та акті приймання-передачі спірної земельної ділянки, то ця обставина перевірена у належний спосіб у межах даної справи шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи і знайшла своє підтвердження.

Окрім цього, суд переконаний, що навіть у випадку встановлення обставини щодо виконання/часткового виконання названого правочину, одночасне встановлення при цьому в межах даної справи також й обставини щодо підроблення підпису позивачки ОСОБА_1 на названому правочині, де вона є стороною (орендодавцем), та укладення такого без її згоди, вже свідчить про невідповідність договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності вимогам закону.

Щодо виконання названого правочину позивачкою ОСОБА_1 , то відповідні докази на підтвердження такої обставини, котрі б відповідали критеріям їх належності, допустимості, достовірності та достатності в розумінні ст. 77-80 ЦПК України, у матеріалах цієї справи відсутні.

З урахуванням викладеного суд дійшов переконання про відсутність підстав вважати договір оренди від 01.02.2019, предметом якого є земельна ділянка площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, що розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, укладеним.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13.07. 2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.01 2022 у справі №143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у справах за №145/2047/16-ц, за № 227/3760/19-ц щодо належного способу захисту, слід відмовити у задоволенні вимоги про визнання названого правочину недійсним з підстав обрання позивачкою ОСОБА_1 неефективного способу захисту в наведеній частині.

При цьому позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні права користування спірною земельною ділянкою шляхом зобов`язання її повернення, порушене право позивачки ОСОБА_1 як власниці спірної земельної ділянки, підлягає захисту в обраний нею належний й ефективний спосіб, оскільки має місце непідписання нею названого правочину, ненадання нею згоди на його укладення та заперечення нею факту його укладення, як і виконання з її боку, а відповідний висновок про неукладеність названого правочину викладений у мотивувальній частині даного судового рішення, що вважається достатнім у такому випадку.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

На підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання її повернення підлягають до часткового задоволення, а саме: слід усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, шляхом зобов`язання Приватної агрофірми «Батько і Син» повернути її.

В задоволенні решти позовних вимог, а саме: в частині визнання недійсним договору оренди землі від 01.02.2019, укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем Приватною агрофірмою «Батько і Син»», предметом якого є земельна ділянка площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, що розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, слід відмовити у звязку з обранням неналежного способу захисту.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою сплачено судовий збір за дві вимоги немайнового характеру загальному розмірі 1984,80 грн, що підтверджується квитанціями №0.0..1 від 17.01.2022 та № 0.0..1 від 17.01.2022.

Відтак, зважаючи на часткове задоволення позову, з відповідача Приватної агрофірми «Батько і Син» на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 992,40 грн.

Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 1,229 га, кадастровий номер :05:000:0792, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, шляхом зобов`язання Приватної агрофірми «Батько і Син» повернути її ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (с. Угольна Стрийського району Львівської області; РНОКПП НОМЕР_1 ).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватної агрофірми «Батько і Син» () на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп. на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07.09.2023.

Суддя Л.В.Гула