Справа № 717/236/23
Номер провадження2/717/68/23
РІШЕННЯ
04.04.2023 року смт. Кельменці
Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Телешмана О.В.,
секретаря судового засідання Глібіщук М.Л.,
позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився;
представник позивача Руднєва І.С. в судове засідання не з`явилася;
представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» в судове засідання не з`явився.
Представник позивача звернулася до суду з позовом, в якому просить:
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Кельменці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про визнання недійсним договору, повернення сплачених за договорами коштів, відшкодування моральної шкоди, суд -
Представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву в якій позов підтримала повністю та просить задовольнити його повністю. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача викликався до суду в порядку, встановленому ЦПК України.
Ухвалою від 21.02.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до судового розгляду.
Ухвалою від 14.03.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду
Інші заяви та клопотання не надходили.
Інші процесуальні дії у справі не вчинялися.
Також у договорі визначені: ціна договору та порядок проведення розрахунків; момент переходу права власності на транспортний засіб; термін дії договору - з 02.12.2021 року до 30.04.2022 року або до укладення основного договору; заяви та гарантії; відповідальність сторін - передбачена чинним законодавством України; форс-мажор.
02.12.2022 року позивач ОСОБА_1 відповідно до п.2.1. та 2.3 попереднього договору купівлі продажу 158585,19 грн. оплатив відповідачу за транспортний засіб марки Volkswagen модель Passat Turbol, 2002 року випуску номер шасі НОМЕР_2 , що підтверджується відповідною квитанцією № 395Т003ІОW0 від 02.12.2021 року.
Відповідно до п) 2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч.2 ст.19 даного закону підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Обравши способом захисту своїх прав визнання недійсними договору про надання послуг та попереднього договору купівлі-продажу з підстав, передбачених ст. 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач у силу положення частини третьої статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України одним з основних засад (принципів) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ч.1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За нормами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Зокрема, відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до норм ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався також і на те, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу від 25 листопада 2021 року фактично припинив свою дію, оскільки товариство з обмеженою відповідальністю ТОВ «Везем Шиппінг» не уклало з ним основний договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Volkswagen модель Passat Turbol, 2002 року випуску номер шасі НОМЕР_2 у визначені у ньому строки - до 30.04.2022 року.
Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. вказаного вище попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу сторони зобов`язались до 30 квітня 2022 року укласти основний договір. У встановлений строк основний договір купівлі-продажу транспортного засобу сторонами укладено не було, у зв`язку з чим попередній договір слід вважати припиненим.
Згідно ч. 1, 2 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Суд вважає, що сплачені позивачем ОСОБА_1 кошти на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» в розмірі 158585,19 грн підлягають поверненню як аванс, оскільки завдаток є забезпеченням виконання зобов`язання, а в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що між сторонами був укладений відповідний договір, який би забезпечувався завдатком в сумі158585,19 грн тому суд вважає, що дана сума єавансом.
Зокрема, в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України позивачем та його представником не доведено, що відповідачем умисно вчинено дії із введення позивача в оману з метою заволодіння відповідачем коштами позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
З огляду на предмет позову позивач (його представник) мали довести наявність законодавчо визначених підстав недійсності оскаржуваних договорів, у тому числі, що укладений договір не є за суттю попереднім договором купівлі-продажу автомобіля, а є договором надання послуг дилера. Також, мали довести, що відповідач ввів позивача в оману щодо основних характеристик товару, щодо його наявності, належності відповідачу та поставки його в майбутньому. При цьому, мають доводитися обставини, які стверджуються позивачем (його представником), що інформація щодо цих характеристик була нечітка, незрозуміла або двозначна для здійснення свідомого вибору.
У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зазначається, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Будь-яких доказів того, що транспортний засіб, що є предметом спірного договору, не належить відповідачу і він не набув на нього права власності, позивачем та його представником суду не надано.
Зміст спірного попереднього договору купівлі - продажу не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Також не вбачається будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачу, як споживачу.
Суд вважає, що невиконання чи неналежне виконання договору самі по собі не є підставою для його недійсності.
Також суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди з огляду на зміст позовної заяви, є похідними від вимог про визнання спірних договорів недійсними. Так як позивачем та його представником не доведено порушення прав позивача, як споживача, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди з цих підстав.
Крім того, позивач та його представник в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю спричинив позивачу моральну шкоду.
Враховуючи наведені вище обставини та законодавство, яке регулює зобов`язальні правовідносини, суд вважає, що позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про визнання недійсним договорів, повернення сплачених за договорами коштів, відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) слід відмовити за безпідставністю.
Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Зважаючи, що позов задоволено частково, суд вважає, що слід стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шипінг» на користь держави 1585 (одну тисячу п`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 85 (вісімдесят п`ять) копійок судових витрат у вигляді судового збору.
На підставі Закону України "Про захист прав споживачів" ст.ст. 11, 202, 203, 205, 216, 509,570, 635,655,656, 626, 628, ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 9-13, 81, 141, 200, 206, 217, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про визнання недійсним договорів, повернення сплачених за договорами коштів, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 04.04.2023 року.

Суддя Телешман О.В.