ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4560/23 Справа № 175/3878/20 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2021 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство Банк Кредит Дніпро (далі АТ Банк Кредит Дніпро, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 21 березня 2019 року між АТ Банк Кредит Дніпро та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 7575, згідно якого банком було встановлено кредитний ліміт позичальнику в розмірі 129 442,35 грн. шляхом підписання договору про встановлення кредитного ліміту з щомісячною комісією за обслуговування кредиту в розмірі 1,99 % від суми кредиту та фіксованою ставкою за користування кредитом: на строкову заборгованість за кредитом в розмірі 0,001 %, на прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 56,0 %.

Крім того, 09 липня 2019 року між АТ Банк Кредит Дніпро та ОСОБА_1 було укладено договір № 2674 про встановлення кредитного ліміту, згідно якого позичальник отримав від банку у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 42 600,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 48 % річних на строкову заборгованість та 56 % річних на прострочену заборгованість за договором.

Проте, в порушення умов укладених договорів, відповідач зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 20 жовтня 2020 року виникла заборгованість в загальному розмірі 173 596,88 грн., яка складається із заборгованості: за кредитним договором № 7575 від 21 березня 2019 року: залишок заборгованості за наданим кредитом 106 928,03 грн.; залишок прострочених відсотків 196,45 грн.; залишок прострочених комісій 18 031,30 грн.; за договором № 2674 від 09 липня 2019 року про встановлення кредитного ліміту: залишок простроченого кредиту 31 554,49 грн.; залишок прострочених відсотків 16 486,19 грн.; залишок прострочених комісій 400,00 грн.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором № 7575 від 21 березня 2019 року та за договором № 2674 від 09 липня 2019 року про встановлення кредитного ліміту в загальному розмірі 173 596,88 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ Банк Кредит Дніпро заборгованість за кредитним договором № 7575 від 21 березня 2019 року та за договором № 2674 від 09 липня 2019 року про встановлення кредитного ліміту в загальному розмірі 173 596,88 грн., яка складається із заборгованості: за кредитним договором № 7575 від 21 березня 2019 року: залишок заборгованості за наданим кредитом 106 928,03 грн.; залишок прострочених відсотків 196,45 грн.; залишок прострочених комісій 18 031,30 грн.; за договором № 2674 від 09 липня 2019 року про встановлення кредитного ліміту: залишок простроченого кредиту 31 554,49 грн.; залишок прострочених відсотків 16 486,19 грн.; залишок прострочених комісій 400,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову в позові.

В обґрунтування скарги відповідач посилався на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів отримання ним кредитних коштів за спірними договорами. Суд першої інстанції помилково прийняв як належний доказ отримання кредитних коштів виписку по особовому рахунку, оскільки надана позивачем виписка складена у вигляді звичайної роздруківки, не посвідчена підписами посадових осіб банку. Крім того, посилається на те, що позивач не надав жодних доказів дострокового розірвання кредитного договору № 7575 від 21 березня 2019 року, оскільки цим договором встановлено строк повернення кредитних коштів до 21 березня 2024 року.

Позивач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 21 березня 2019 року між позивачем АТ Банк Кредит Дніпро та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 7575, згідно якого банком було встановлено кредитний ліміт позичальнику в розмірі 129 442,35 грн. шляхом підписання договору про встановлення кредитного ліміту з щомісячною комісією за обслуговування кредиту в розмірі 1,99 % від суми кредиту та фіксованою ставкою за користування кредитом: на строкову заборгованість за кредитом в розмірі 0,001 %, на прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 56,0 % (а.с.5-6).

Також, 09 липня 2019 року між сторонами було укладено договір № 2674 про встановлення кредитного ліміту, згідно якого відповідач отримав від позивача у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 42 600,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 48 % річних на строкову заборгованість та 56 % річних на прострочену заборгованість за договором (а.с.7).

Згідно наданих банком розрахунків, заборгованість ОСОБА_1 за кредитними зобов`язаннями становить 173 596,88 грн., яка складається із заборгованості: за кредитним договором № 7575 від 21 березня 2019 року: залишок заборгованості за наданим кредитом 106 928,03 грн.; залишок прострочених відсотків 196,45 грн.; залишок прострочених комісій 18 031,30 грн.; за договором № 2674 від 09 липня 2019 року про встановлення кредитного ліміту: залишок простроченого кредиту 31 554,49 грн.; залишок прострочених відсотків 16 486,19 грн.; залишок прострочених комісій 400,00 грн. (а.с.14-18).

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі 173 596,88 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умови кредитних договорів своєчасно і в повному обсязі не виконував, кредит не сплачував, чим порушив умови договору та вимоги статей 526, 527, 530 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши заборгованість за фактично отриманими позичальником грошовими коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості і випискою з особового рахунку (а.с.14-18,56-181) та не спростовано відповідачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором № 7575 від 21 березня 2019 року та за договором № 2674 від 09 липня 2019 року про встановлення кредитного ліміту в загальному розмірі 173 596,88 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів отримання ним кредитних коштів за спірними договорами, а суд першої інстанції помилково прийняв як належний доказ отримання кредитних коштів виписку по особовому рахунку, є безпідставними.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність.

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час подання позовної заяви).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21).

Таким чином, надана банком виписка по картковому рахунку позичальника, якій надано належну оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами (кредитним договором №7575 від 21 березня 2019 року, договором № 2674 від 09 липня 2019 року про встановлення кредитного ліміту та розрахунком заборгованості), підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким розрахунком відповідача.

ОСОБА_1 не представлено суду будь-яких належних та допустимих доказів неотримання ним кредитних коштів за спірними договорами, зокрема, звернення з відповідними заявами до банку про проведення перевірки, до правоохоронних органів про вчинення правопорушення, до суду з відповідним позовом, тощо.

Також ОСОБА_1 клопотання про призначення судової економічної експертизи, яка могла б підтвердити або спростувати обставини видачі та отримання кредитних коштів, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Натомість наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт видачі та отримання відповідачем кредитних коштів, про що свідчать підписи у кредитних договорах, в яких погоджено між сторонами всі істотні умови, порядок отримання та погашення заборгованості, наслідки невиконання зобов`язань за договорами, а розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку підтверджується факт вчинення відповідачем дій щодо часткового погашення заборгованості.

Крім того, в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_1 про отримання ним банківської картки (а.с.54).

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що частиною шостою статті 15 Закону України Про споживче кредитування встановлено, що споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Проте, ОСОБА_1 не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняв виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору шляхом сплати відповідної заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав жодних доказів дострокового розірвання кредитного договору № 7575 від 21 березня 2019 року, оскільки цим договором встановлено строк повернення кредитних коштів до 21 березня 2024 року, не заслуговують на увагу, оскільки у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитних договорів щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду з позовом у жовтні 2020 року про стягнення заборгованості, у зв`язку із наявною заборгованістю.

Пред`явивши вимогу про погашення простроченої заборгованості та в разі її несплати настання дострокового виконання основного зобов`язання, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04 липня 2023 року.

Судді: