Житомирський апеляційний суд
Справа №289/848/21 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О.О.
Категорія 63 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.,

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 289/848/21 за позовом ОСОБА_1 до Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання дій незаконними зобов`язання укласти договір найму

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2023 року, ухваленого під головуванням судді Кириленка О.О. у смт Радомишль,

в с т а н о в и в :

У 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати відмову відповідача незаконною та зобов`язати його укласти з нею договір найму двокімнатної квартири, загальною площею 50,64 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказала, що 01 грудня 2003 року між її матір`ю ОСОБА_3 та Будинкоуправлінням №9 на підставі ордеру №46/19 від 17.05.1984, було укладено договір найму житла за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому житловий фонд смт. Городок було передано з балансу Будинкоуправління №9 до Макарівського КЕЧ району. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після смерті матері вона звернулась до Макарівської КЕЧ району з проханням укласти договір найму зазначеної квартири, однак отримала відмову та вимогу виселитися із займаної квартири.

Позивач вказала, що вона є належним користувачем квартири та не втратила право користування житлом, оскільки сплачувала за комунальні послуги та здійснювала утримання і обслуговування квартири, а тому має відповідне право на визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, як колишній член сім`ї наймача.

Посилаючись на положення ст. 106 ЖК УРСР просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги є аналогічними мотивам позовної заяви. Наголошує, що вона є належним користувачем спірного житла, іншим житлом не забезпечена, має на утриманні неповнолітніх дітей, а тому в силу приписів ст. 106 ЖК УРСР просила задовольнити позовні вимоги.

Позивачу судова повістка була направлена на адресу для листування, вказану нею у позовній заяві та апеляційній скарзі, і повернулася на адресу суду у зв`язку із відсутністю адресата, що в розумінні положень ст. 130-131 ЦПК України є належним повідомленням про час та місце розгляду справи.

Представник Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району направив до апеляційного суду клопотання про перенесення судового засідання через службові обставини. Зважаючи, що відповідачем не було наведено поважності причин відкладення розгляду справи, колегією суддів зазначене клопотання відхилено.

Третя особа - ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у судове засідання не з`явилась, клопотань не направляла.

З огляду на наведене колегія суддів розглянула справу за відсутності сторін та третьої особи.

Переглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_3 разом із свою дочкою ОСОБА_1 проживали та були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 була зареєстрована у вказаній квартирі з 16 грудня 1983 року по 06 квітня 2021 року (а.с. 16, 66, 67).

ОСОБА_1 у вказаній квартирі була зареєстрована у період з 24 квітня 2000 року по 30 січня 2009 року (а.с. 43).

В подальшому, з 04 лютого 2009 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а з 04 вересня 2020 року по даний час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорта (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 16).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказала, що її мати проживала, як наймач, у квартирі АДРЕСА_2 , яка була передана їй у безстрокове користування на підставі договору найму житла в будинках державного і комунального фонду від 01.12.2003, укладеного між Будинкоуправлінням та наймачем ОСОБА_3 (а.с. 10).

Наказом начальника Городоцького гарнізону від 07.05.2018 №19 житловий фонд смт. Городок Радомишльського району Житомирської області було передано з балансу Будинкоуправління №9 до Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району (а.с. 19).

10 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась із листом-офертою до Макарівської КЕЧ району про укладення з нею договору на право користування вказаною квартирою, в якому зазначила, що 01 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та Будинкоуправлінням №9 було укладено договір найму цієї квартири, згідно якого наймодавець передав зазначену квартиру у безстрокове користування ОСОБА_4 та позивачу ОСОБА_1 . Враховуючи те, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, а позивач є одинокою матір`ю трьох неповнолітніх дітей, у власності іншого житла не має, з посиланням на ст. 777 ЦК України просила укласти з нею договір найму спірної квартири (а.с. 18).

Листом Макарівської КЕЧ району від 14.04.2021 ОСОБА_1 повідомлено, що договір найму житла в будинках державного і комунального фонду від 01.12.2003 з Будинкоуправлінням №9 є недійсним, а новий договір з Макарівською КЕЧ району а ні з позивачем, а ні з ОСОБА_4 не укладено. Посилаючись на зняття з реєстрації ОСОБА_1 30.01.2009, просить звільнити житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 в двотижневий термін (а.с. 19).

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 стверджувала, що в розумінні положень ст. 106 ЖК УРСР вона має право на укладення договору найму квартири АДРЕСА_2 як член сім`ї наймача, який проживає разом із ним.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що фактично предметом спору у цій справі є визнання права користування квартирою, яка неприватизована та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР).

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК УРСР).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження».

У статті 106 ЖК УРСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (частина друга статті 107 ЖК УРСР).

Розглядаючи спір, суд першої інстанції надав правильну оцінку наявним у справі доказам, зокрема копії договору найму житла в будинках державного і комунального фонду від 01 грудня 2003 року, який не містить підпису ОСОБА_3 , як наймача, та , на думку відповідача, не підтверджує факту укладення договору найму між ОСОБА_3 та Будинкоуправлінням №9. Так, упродовж 2003-2021 років ніхто не заперечував правомірності користування спірним житлом ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_1 також правомірно користувалась спірною квартирою до 30.01.2009 року, оскільки її місце проживання було зареєстроване в цьому житлі.

Водночас, матеріалами справи доводиться, що з 04 лютого 2009 року ОСОБА_1 була знята з місця реєстрації в смт Городок та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а з 04 вересня 2020 року - АДРЕСА_4 , де вона зареєстрована до теперішнього часу.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач ставила питання щодо реєстрації та проживання у спірній квартирі з 2009 року і до теперішнього часу.

Натомість, з матеріалів справи видно, що позивач проживає не у спірній квартирі, а за місцем своєї реєстрації - у м. Івано-Франківську. Свідоцтва про народження дітей свідчать, що вони народились у м. Івано-Франківську, мати позивача ОСОБА_6 також померла у м. Івано-Франківську ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-16).

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність будь-яких належних доказів того, що позивач у період з 2009 року по даний час проживає у вказаній квартирі і користується нею.

Договорами піднайму житлового приміщення, укладеними між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , підтверджується, що піднаймодавець ОСОБА_3 здавала квартиру АДРЕСА_2 піднаймачеві ОСОБА_2 у складі 2-х осіб з 22.09.2016 по 13.10.2018 (а.с.166-170).

Відтак, колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 не довела належними доказами того факту, що існують правові підстави для укладення з нею договору найму спірної квартири та правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що вона сплачує комунальні платежі та витрати на утримання та обслуговування квартири не мають вирішального значення при розгляді справи. До того ж судом першої інстанції встановлено, що згідно квитанцій про сплату за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 у 2020-2021 роках оплата за комунальні послуги здійснювалась ОСОБА_6 , а не позивачем.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона є одинокою матір`ю і за нею на праві власності не зареєстроване інше житло не є підставою для укладення договору найму спірної квартири.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонами надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 375, 381- 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.04.2023.

Головуючий Судді