ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 462/7351/22 Головуючий суддя І інстанції Калиновська Л. В.
Провадження № 22-ц/818/629/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: встановлення юридичного факту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жукровського Ярослава Івановича на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 07 лютого 2023 року, по цивільній справі №462/7351/22 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить суд встановити факт народження її діда - ОСОБА_2 до 24 серпня 1991 року на території, яка згодом стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року №1543-ХІІ, та входила на момент його народження у 1938 році до складу Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР).

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 07 лютого 2023 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України ( заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Жукровський Я.І. посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд здійснив підміну понять, застосувавши норму ч.5 ст.315 ЦПК України про заборону встановлення належності особі паспорта чи свідоцтва органу державної реєстрації актів цивільного стану. Заява ОСОБА_1 містить вимоги щодо встановлення саме факту народження особи, а не належності їй паспорту.

Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що заяви про встановлення факту народження не розглядаються в окремому провадженні, а також всупереч вимогам ст.32 ЦПК України відмовив у відкритті провадження.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта у режимі ВКЗ, розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції зазначив, що факт народження громадянина не може бути встановлений в судовому порядку, оскільки відповідно до положень ст. 315 ЦПК України не належить до юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в окремому провадженні, в якій просить суд встановити народження її діда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 24 серпня 1991 року - на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року №1543-ХІІ, та входила на момент його народження у 1938 році до складу Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР).

Зі змісту заяви вбачається, що у свідоцтві про шлюб її діда ОСОБА_2 та ОСОБА_3 № НОМЕР_1 , яке було видано 27 липня 1963 року, вказано місце народження діда с. Роскішне Голованіського району, яке наразі входить до Кіровоградської області, з метою встановлення юридичного факту постійного проживання його на території України до 24 серпня 1991 року, що на думку заявниці надає їй право на отримання громадянства України за територіальним походженням відповідно до ст.8 Закону України «Про громадянство».

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно п. 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (затв. Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006, з відповідними змінами) у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено встановлення в судовому порядку юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на встановлення належності до громадянства України.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Належність до громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Встановивши, що у даній справі метою встановлення факту постійно проживання діда заявниці на території України є отримання ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням, суд відмовив у відкритті окремого провадження з посиланням на норму ч. 3 ст. 315 ЦПК України, якою передбачено, що справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

Однак суд всупереч ст.ст. 89, 263 ЦПК України не звернув уваги, що заявниця у даному випадку не просить встановлювати факт належності особі свідоцтва, що видається органом державної реєстрації актів цивільного стану та внаслідок цього безпідставно послався на норму ч. 3 ст. 315 ЦПК України.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Належність до громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Колегія суддів зважає на правовий висновок, який був висловлений у постанові КЦС ВС від 19 травня 2021 року у справі № 496/818/19 (провадження № 61-8190 св 20) про те, що для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України, зокрема на підставі відповідного рішення суду про встановлення юридичного факту, з приводу чого заявниця звернулася до суду у даному випадку.

У вищевказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки заявник звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла до висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст.ст. 3, 8 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час, а тому такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення, постановленому у окремому провадженні.

Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання заявником паспорта громадянина України, колегія суддів Верховного Суду у вищевказаній постанові у справі № 496/818/19 погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження.

Також аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18, у постанові від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 , у постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18 .

Крім того, як вбачається з постанов Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 2-о-150/09, від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 199/8389/18 за заявами про встановлення факту постійного проживання на території України, - такі заяви були розглянуті судами в порядку окремого провадження.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження на підставі ч.2 ст. 315 ЦПК України, не врахував вищевказаних вимог законодавства та правові висновки Верховного Суду у даній категорії справ, наявність підстав для розгляду заяви про встановлення факту постійного проживання на території України в порядку окремого провадження, та дійшов помилкового висновку те, що такі факти не можуть встановлюватись в судовому порядку.

За таких обставин, та відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375-379, 381-383, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жукровського Ярослава Івановича задовольнити.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 07 лютого 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 13 квітня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.