КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 362/6370/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8831/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Лебідь-Гавенко Г.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Ящук Т.І.,

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування інформації,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року,

встановив:

у листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію щодо нього, поширену на його персональній сторінці у соціальній мережі Facebook у публікації: «5-6 липня 2018 року з`явилася компрометуюча листівка, яка принижує мене як сім`янина, депутата фракції ВО «Батьківщина». Мною було написано запит до Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області, щодо відомостей, які поширювала дана листівка. Ця інформація виявилася недостовірна, не відповідає дійсності. Розповсюдження цієї брехливої інформації на мою думку, належить голові ОСОБА_1 та його оточенню. Це все робиться бо я маю свою принципову позицію. Я не одноразово виступав на сесії міської ради та на плануванні, де розповідав про проблеми нашого міста. Це і водопостачання, ремонт доріг, вивіз сміття. Я виступаю проти свавілля!» шляхом публікації на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook резолютивної частини рішення суду без будь-яких коментарів тим же шрифтом, що й оскаржувана інформація під заголовком «Спростування», та визначити строк для спростування такої інформації.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 08 серпня 2018 року відповідачем на його персональній сторінці у соціальній мережі Facebook було зроблено публікацію, в тексті якої допущено необґрунтовані, наклепницькі та образливі звинувачення стосовно нього, а саме: «5-6 липня 2018 року з`явилася компрометуюча листівка, яка принижує мене як сім`янина, депутата фракції ВО «Батьківщина». Мною було написано запит до Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області, щодо відомостей, які поширювала дана листівка. Ця інформація виявилася недостовірна, не відповідає дійсності. Розповсюдження цієї брехливої інформації на мою думку, належить голові ОСОБА_1 та його оточенню. Це все робиться бо я маю свою принципову позицію. Я не одноразово виступав на сесії міської ради та на плануванні, де розповідав про проблеми нашого міста. Це і водопостачання, ремонт доріг, вивіз сміття. Я виступаю проти свавілля!».

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, про спростування якої просить позивач, стосується її автора, а в частині, що стосується позивача, є оціночним судженням. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення статей 3, 32 Конституції України, статей 297, 299 ЦК України, Закону України «Про інформацію», Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ч. 1 статті 201 ЦК України передбачено, зокрема, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно положень ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового прав від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить про те, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом першої інстанції не була врахована презумпція невинуватості, відповідач фактично стверджував у своїй публікації про незаконну діяльність позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом позивачем було надано до суду знімок екрану персональної сторінки у соціальній мережі Facebook з іменем ОСОБА_5 . При цьому, відповідач визнав, що вказана сторінка схожа на належну йому.

На вказаному знімку екрану міститься публікація наступного змісту: «5-6 липня 2018 року з`явилася компрометуюча листівка, яка принижує мене як сім`янина, депутата фракції ВО «Батьківщина». Мною було написано запит до Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області, щодо відомостей, які поширювала дана листівка. Ця інформація виявилася недостовірна, не відповідає дійсності. Розповсюдження цієї брехливої інформації на мою думку, належить голові ОСОБА_1 та його оточенню. Це все робиться бо я маю свою принципову позицію. Я не одноразово виступав на сесії міської ради та на плануванні, де розповідав про проблеми нашого міста. Це і водопостачання, ремонт доріг, вивіз сміття. Я виступаю проти свавілля!»

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що публікація, яка є предметом розгляду, є оціночним судженням та відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання алегорії, гіперболи).

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

В ч. 4 ст. 10 ЦПК України закріплено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року було ратифіковано Конвенцію про захист прав людини та основних свобод, яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацією та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, від 15 липня 2010 року.).

Пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, від 08 липня 1986 року).

Суд першої інстанції правильно вказав, що позивач на момент публікації допису був публічною особою - діючим головою Васильківської міської ради Київської області. Публікацію відповідачем інформації в соціальній мережі не можна розглядати як поширення інформації про позивача з явним злим умислом, що є нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість. Зазначена інформація стосувалась особи автора публікації, а в частині із зазначенням даних позивача містила відсилку про те, що це є думкою автора.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач фактично звинуватив відповідача у вчиненні злочину, є припущенням та не вбачається з тексту публікації.

Всі доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 липня 2023 року.

Головуючий

Судді