КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/662/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

- представника позивача ОСОБА_1 ,

- представника відповідача ОСОБА_2 ,

- представника відповідача ОСОБА_3 ,

- представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС»

в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ»

до ОСОБА_5

про стягнення заборгованості

за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

18.10.2022 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 5200,32 гривні та судові витрати.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ОСОБА_5 є споживачем філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС», що підтверджується оформленим особовим рахунком за № НОМЕР_1 .

Як стверджує позивач, нарахування відповідачу за надані послуги здійснювалися відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25.02.2010р. та тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 23.10.2018р. № 1250, від 04.02.2020р. № 283, а відповідач в свою чергу користувався такими послугами.

Однак, ОСОБА_5 плату за надані водоканалом послуги сплачувала не в повному обсязі, внаслідок чого, утворилась заборгованість у розмірі 5200,32 грн. за період з 01.10.2019р. по 31.08.2022р., що підтверджується обґрунтованим розрахунком суми боргу.

Надалі, Актом № 1524 від 19.07.2020 року було проведено опломбування на підставі заяви відповідача від 06.07.2020 року, тому нарахування з серпня 2020 року не проводяться, а вчинені нарахування з лютого 2022 року по серпень 2022 року, є абонентською платою.

Також, позивач зазначає, що плата за абонентське обслуговування введена в дію по всій території України та нараховується на один особовий рахунок у фіксованому розмірі, у зв`язку з чим споживач не звільняється від її плати у разі відсутності фактичного споживання ним послуг.

Додатково, позивач вказав, що 27.07.2020 року Київським районним судом міста Одеси було видано за заявою позивача судовий наказ №947/19922/20 про стягнення з ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення.

Однак, вказаний судовий наказ було скасовано за заявою відповідача ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2021 року.

Вказані обставини стали підстави для звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.11.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.

02.01.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачки по справі ОСОБА_5 , в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву, відповідачка посилається на те, що згідно Державного акту на право власності Серії ЯБ № 295552 від 27 вересня 2005 року, вона ОСОБА_5 є власником садівничої ділянки в Садівничому товариству «Одесгаз», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої є ведення індивідуального садівництва. На ділянці знаходиться маленький садовий будинок літнього типу, в якому можна цілодобово перебувати тільки у літній період року.

Відповідачка стверджує, що вона користується послугами водопостачання виключно з квітня по вересень кожного року, що підтверджено відмітками у книжці з водокористування.

Крім того, водопостачання здійснюється з водомагістралі, що проходить по АДРЕСА_2 і йде до її ділянки з розподільчого колодязя внутрішньо квартальної водопровідної мережі, що розташований на інший садівничий ділянці по АДРЕСА_2 . Доступ до розподільчого колодязя у осінньо-зимовий період є не можливим.

Як зазначено у відзиві, фактично постачання води кожного року припиняється в кінці вересня, а останнє перекриття постачання води на ділянку здійснено наприкінці вересня 2019 року.

Відповідачка вказує, що останній платіж за водокористування здійснений нею 23 жовтня 2019 року на суму 1067 грн., що підтверджується платіжною квитанцією від 23.10.2019 №67, та жодних претензій про заборгованість на її адресу від ТОВ «ІНФОКС» не надсилались.

За наслідком викладеного, відповідачка вважає безпідставними вимоги позивача щодо заявленої до стягнення з неї суми заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

Також, відповідачка вказує, що жодних письмових договорів з нею з боку ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» не укладалось, а відтак не погоджувались жодні умови на підставі яких виникають зобов`язання, зокрема за абонентське обслуговування, ніж за фактично надані і споживлені послуги.

За наслідком вищевикладеного, відповідачка вважає заявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими.

19.01.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якому останній просить суд задовольнити позовні вимоги, з додатковим посиланням про необґрунтованість заперечень відповідача.

Так, представник стверджує, що нарахування за адресою відповідача здійснюються не лише у поливний сезон, оскільки розмежування наданих послуг законодавством не передбачено.

Отже, можливість в користуванні послугами наданими Філією відповідачка мала протягом усього року, оскільки обмеження/припинення за адресою відповідача не проводилось.

Також представник вказує, що Філією було виконано опломбування крану на підставі заяви відповідача у липні 2020 року, у зв`язку з чим твердження, що водопостачання відсутнє з жовтня 2019 року, вважає не підтвердженим жодним доказом.

Також, позивач зазначає, що 03.08.2020 року позивачем було направлено пропозицію про укладення договору з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення № 6012/20200727/46, на адресу відповідачки, який був повернутий за закінченням терміну зберігання 07.09.2020 року.

Також представник вважає безпідставними твердження стосовно відсутності підстав для нарахування абонентської плати, оскільки таке нарахування встановлено НКРЕКП.

13.02.2023 року до суду від відповідачки надійшли заперечення на відповідь на відзив, з посиланням на необґрунтованість доводів позивача та безпідставність заявлених вимог, фактично які тотожні посиланням у відзиві на позовну заяву.

05.04.2023 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання відповідачки ОСОБА_5 про витребування доказів залишено без задоволення.

В судовому засіданні призначеному на 05.04.2023 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Представники відповідачки в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності належить садовий будинок АДРЕСА_1 та території садового товариства «Одесагаз», на земельній ділянці площею 650 кв.м., на підставі договору дарування від 13.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., зареєстрований в реєстрі за №5511.

Земельна ділянка на, якій розташований зазначений садовий будинок, площею 0,0631 га, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, належить ОСОБА_5 на підставі державного акту серії ЯБ №295552 від 27.09.2005 року.

У відповідності до встановлених судом обставин, ОСОБА_5 зареєстрована з 17.01.1990 року за адресою: АДРЕСА_4 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» є виконавцем послуг водопостачання та водовідведення.

Послуги з водопостачання та водовідведення до вказаного садового будинку АДРЕСА_1 , здійснювались ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», за наслідком чого на ім`я ОСОБА_5 було відкрито особовий рахунок НОМЕР_2 , що не спростовувалось сторонами по справі.

З поданих до суду доказів також вбачається видана ТОВ «ІНФОКС» на ім`я ОСОБА_5 розрахункова книжка зі сплати за водопостачання і водовідведення, як абоненту за адресою: АДРЕСА_5 .

Разом з тим, між сторонами не укладено договору з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водовідведення, що не оспорювалось сторонами по справі.

Як вбачається, 06.07.2020 року ОСОБА_5 звернулась до відділу позивача з заявою про проведення опломбування водопостачання, за місце знаходженням її садового будинку, з підстав припинення проживання.

19.07.2020 року представниками ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» було здійснено закриття і опломбування крану водопостачання до садового будинку АДРЕСА_1 , який розташований в колодці на території абонента за особовим рахунком № НОМЕР_3 , на ділянці № НОМЕР_4 , по АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідним актом на опломбування №1524.

27 липня 2020 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» Київським районним судом міста Одеси видано судовий наказ №947/19922/20 про стягнення з ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованості за оплату житлово комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_5 , у розмірі 4265,57 грн.

28 вересня 2021 року ОСОБА_5 звернулася до суду із заявою про скасування судового наказу, оскільки не погоджуються з вимогами стягувача та вважає їх необґрунтованими.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2021 року по справі №947/19922/20, заяву ОСОБА_5 про скасування судового наказу у справі №947/19922/20, виданого 27.07.2020 - задоволено. Скасовано судовий наказ від 27.07.2020, виданий Київський районним судом м. Одеси за №947/19922/20.

Позивач звернувся до суду з цим позовом, з посиланням на невиконання відповідачкою обов`язку зі сплати наданих послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_5 , надавши розрахунок заборгованості, відповідно до якої у ОСОБА_5 наявна заборгованість перед ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» за період з 01.10.2019 року по 31.08.2022 року у загальному розмірі 5200,32 грн.

Отже, правовідносини між сторонами по справі виникли стосуються наданих житлово-комунальних послуг, що врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 цього Закону передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Статтею 6 закону України передбачено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є зокрема:

1) споживачі (індивідуальні та колективні);

2) управитель;

3) виконавці комунальних послуг.

Виконавцями комунальних послуг є зокрема послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання.

Частиною 1 статті 12 Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Згідно статті 162 ЖК України, власники (споживачі) повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримувати послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - послуги), а також визначеною власником (співвласниками) особою, що здійснює розподіл обсягів послуг, врегульовані Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. № 690.

У відповідності до редакції вказаних Правил, станом на момент виникнення спірних правовідносин, які діяли до 04.02.2022 року, виконавець забезпечує надання послуг, що відповідають кількісним та якісним характеристикам, встановленим нормативам, у межах його майнової належності, визначеної договором (пункт 2).

Пунктом 3 передбачено, що приєднання житлових та нежитлових будівель до мережі централізованого водопостачання та централізованого водовідведення здійснюється згідно з технічними умовами на підключення споживачів до систем централізованого водопостачання та водовідведення.

Пунктами 6-8 Правил встановлено, що надання послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Послуги надаються споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання комунальних послуг з урахуванням вимог Закону України Про житлово-комунальні послуги (далі - договір).

Якість послуги повинна відповідати вимогам, встановленим Законом України Про житлово-комунальні послуги, іншими актами законодавства та договором. Виконавець забезпечує відповідність якості послуги встановленим вимогам.

Послуги надаються споживачам безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України Про житлово-комунальні послуги.

Відповідно до пункту 24 Правил, споживач здійснює оплату за спожиті послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення договору.

Згідно з пунктом 28 Правил, у разі ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості виконавець проводить перерахунок розміру плати відповідно до визначеного законодавством порядку та сплачує споживачеві неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законодавством або договором.

Пунктом 30 Правил передбачено, що плата за послугу розраховується виходячи з розміру тарифу на послугу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, позивач посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати наданих послуг з водопостачання і водовідведення, звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже дослідженню в цій справі підлягають обставини зокрема чи є позивач належним виконавцем наданих комунальних послуг, за якими нараховано заявлену до стягнення суму заборгованості; чи є відповідач належним індивідуальним споживачем таких послуг; чи наявний укладений між сторонами відповідний договір на постачання житлово-комунальних послуг; надання таких послуг в повному обсязі або неналежної якості.

Встановлюючи вказані обставини та надаючи оцінку наданим по справі доказам вбачається наступне.

У відповідності до поданого до суду розрахунку заборгованості, перед ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» у ОСОБА_5 наявна заборгованість за період з 01.10.2019 року по 31.08.2022 року у загальному розмірі 5200,32 грн., з яких: 4862,22 грн. - заборгованість за послуги за період з жовтня 2019 року по липень 2020 року; 338,1 грн. - плата за абонентське обслуговування за період з лютого 2022 року по серпень 2022 року.

Досліджуючи вищевказаний розрахунок заборгованості вбачається, що заборгованість за послуги за період з жовтня 2019 року по липень 2020 року, нарахована з встановлених норм споживання, ані за фактично надані послуги.

Відповідачкою в цій справі оспорюється надання позивачем послуг з водопостачання та водовідведення за період їх нарахування, а саме з жовтня 2019 року по липень 2020 року, з підстав не проживання за вказаною адресою, не можливості використовувати належний їй садовий будинок за призначенням, відсутності подання водопостачання і водовідведення на належну їй ділянку.

Щодо здійснених нарахувань позивачем за послуги за період з жовтня 2019 року по липень 2020 року, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, позивачем надаються послуги з водопостачання та водовідведення, за адресою: АДРЕСА_5 .

За вказаною адресою розташований садовий будинок, належний на праві власності відповідачці по справі.

У відповідності до положень ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 року № 104 передбачено, що будинок садовий будівля для літнього (сезонного) використання, яка в частині нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків.

Також, нормативне визначення садовому будинку передбачено у пункті 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою

Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773, відповідно до якого садовий будинок - будинок для літнього (сезонного) використання, в якому відсутня житлова площа, а є основна та допоміжна.

Відповідно до наданого до суду технічного паспорту від 11.09.2003 року, на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , вбачається що останній складається, з садового будинку під літ. «А», площею 29,1 кв.м., вбиральні під літ. «Б», душу під літ. «В», №1-2 огородження, І мощення.

Досліджуючи вказані докази, а також надані відповідачкою під час розгляду справи фотокопії вказаного садового будинку, приймаючи інше зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 , суд вважає доведеним, що належній останній на праві власності садовий будинок є будівлею для літнього (сезонного) використання.

Також, судом встановлено, що у відповідності до виданої ТОВ «ІНФОКС» на ім`я ОСОБА_5 розрахункової книжки зі сплати за водопостачання і водовідведення, як абоненту за адресою: АДРЕСА_5 , остання містить інформацію про вартість з надання таких послуг за період з квітня по вересень, що підтверджує фактичне надання послуг з водопостачання та водовідведення за вказаною адресою, як саме до садового будинку, що притаманно законодавчо визначеним функціям його використання - для літнього (сезонного) використання.

Доказів на підтвердження фактично спожитих послуг відповідачкою у період, не призначений для використання об`єкту нерухомості не за призначенням, а саме у не літній період, до суду не надано.

Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, суд вважає доведеними доводи відповідачки про фактично не отримані послуги з водопостачання і водовідведення за вищевказаний період, а саме з жовтня 2019 року по березень 2020 року включно, приймаючи їх не отримання, не споживання, що пов`язано з неможливістю використання вказаної будівлі за призначенням для постійного проживання.

Також, як вже встановлено судом, 06.07.2020 року ОСОБА_5 звернулась до відділу відповідача з заявою про проведення опломбування водопостачання, за місце знаходженням її садового будинку, з підстав припинення проживання.

19.07.2020 року представниками ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» було здійснено закриття і опломбування крану, який забезпечує водопостачання до садового будинку АДРЕСА_1 .

З вказаного акту вбачається встановленим, що опломбований кран, який забезпечує водопостачання, розташований в колодязі на території абонента за особовим рахунком № НОМЕР_3 , на ділянці АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідним актом на опломбування №1524.

За наслідком вищевикладеного, суд вважає доведеними доводи ОСОБА_5 з приводу того, що фактичне отримання послуг з водопостачання і водовідведення за адресою розташування її садового будинку, залежить від волевиявлення іншого власника ділянки АДРЕСА_2 .

Крім вищевказаного акту, працівниками позивача ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» 18.06.2020 року було складено акт за №1513, за наслідком виходу до абонента з особовим рахунком № НОМЕР_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_6 .

У вказаному акту, зафіксовано, що на момент виходу вбачається, що ділянка не житлова, перебуває у занедбаному стані, будова стара, прибудинкова територія заросла кущами та бур`янами, газ до ділянки не проведено. Водопостачання ділянки не здійснюється, раніше водопостачання ділянки здійснювалося з АДРЕСА_2 , одним введенням на два власники. Криниця в точці підключення закрита на замок. Зафіксовано зі слів ОСОБА_5 , що новий власник закрив вентіль і не бажає користуватися одним введенням підключення водопостачання на дві ділянки. Надано рекомендацію розробити проектну документацію на підключення водопостачання до абонентської мережі.

Отже, на підставі вищевикладеного вбачається, що станом на червень 2020 року, позивачем було встановлено не використання ОСОБА_5 садового будинку, не отримання послуг з водопостачання і водовідведення, а також зафіксовано не подання таких послуг до ділянки відповідачки, з підстав перебування точки підключення до водопостачання на іншій ділянці, на якій остання була закрита, що в подальшому слугувало підставою для закриття крану водопостачання і опломбування на підставі Акту №1524 від 19.07.2020 року, за наслідком чого було припинено здійснено нарахувань ОСОБА_5 за послуги з водопостачання і водовідведення.

Крім того, вбачається що підстави які слугували для закриття точки підключення (крану) і його опломбування, що забезпечувало доступ водопостачання і водовідведення до ділянки відповідачки на підставі Акту №1524 від 19.07.2020 року, існували раніше та були встановлені позивачем у червні 2020 року, що зафіксовано у Акті №1513, що свідчить про безпідставність таких нарахувань.

Надаючи оцінку вищевказаним доказам і обставинам в цілому, суд приходить до переконання, що здійснені позивачем послуг нарахування за послуги з водопостачання і водовідведення на ділянку ОСОБА_5 за період з жовтня 2019 року по липень 2020 року, є не обґрунтованими та безпідставними.

Щодо проведених позивачем нарахувань з абонентської плати починаючи з лютого 2022 року, суд зазначає наступне.

Так, суд погоджується з доводами позивача, що у відповідності до пункту 11 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.

Частиною 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом.

Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з централізованого водопостачання надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуга з централізованого водовідведення надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Зі змісту положень ст. 14 вказаного Закону, плата за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України, входить до складової плати виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем.

Крім того, згідно з умовами пункту 39 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. № 690, в діючій редакції, споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг.

З зазначених положень Правил вбачається чітке визначення, що умови плати за абонентське обслуговування, визначаються умовами відповідного договору.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів

інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Виходячи зі змісту статті 629 Цивільного кодексу України, а саме що договір є обов`язковим для виконання сторонами, видається що договір не може створювати обов`язки для інших осіб, що не є сторонами договору.

Отже, приймаючи вищевказані приписи законодавства вбачається, що зобов`язання зі сплати плати за абонентське обслуговування провадиться на підставі укладеного між сторонами договору, який створює обов`язки для сторін такого договору.

Натомість, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження укладеного з ОСОБА_5 відповідного договору про надання житлово-комунальних послуг, укладеного як з індивідуальним споживачем, на підставі якого у ОСОБА_5 виник обов`язок зі сплати плати за абонентське обслуговування.

Щодо доводів позивача про фактично укладений з ОСОБА_5 відповідний договір, судом не приймаються з наступного.

Як вбачається, 03.08.2020 року представниками ТОВ «ІНФОКС» в особі філії ТОВ «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» було скеровано на ім`я ОСОБА_5 , за адресою надання послуг з водопостачання і водовідведення, а саме: АДРЕСА_5 , договір №6012/20200727/Ч6 з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення через мережі, які не перебувають на балансі виконавця від 27.07.2020 року.

Однак, вказаний договір не було отримано ОСОБА_5 , а поштовий конверт повернутий позивачу з підстав невручення: «за закінченням терміну зберігання».

Враховуючи, що відповідачкою вказану кореспонденцію не отримано, а причини невручення «за закінченням терміну зберігання» не свідчать про відмову адресата від вручення такої кореспонденції, суд вважає вказане повідомлення не належним доказом обізнаності ОСОБА_5 про наявну пропозицію укласти відповідний договір з боку ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ».

Разом з тим, судом враховується, що на момент здійснення скерування вказаного договору на ім`я ОСОБА_5 , останнім вже було встановлено фактичне її не проживання за вказаною адресою, що зафіксовано в Акті №1513 від 18.06.2020 року.

Крім того, як вбачається, на момент винесення Київським районним судом міста Одеси судового наказу №947/19922/20 від 27.07.2020 року за заявою позивача про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, було встановлено місце зареєстрованого проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_4 .

Доказів на підтвердження скерування вищевказаного договору №6012/20200727/Ч6 з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення через мережі, які не перебувають на балансі виконавця від 27.07.2020 року, з пропозицією його укладення на ім`я ОСОБА_5 за місцем її зареєстрованого проживання, за фактом обізнаності про таку адресу, позивачем до суду не надано.

Приймаючи вищевикладене, а також відсутність будь-яких договірних відносин між позивачем та відповідачкою з приводу виникнення обов`язків зі сплати плати за абонентське обслуговування, суд вважає в цій частині здійснені нарахування з боку позивача необґрунтованими.

За наслідком викладеного, суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, враховуючи, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, необґрунтованими, а відтак не підлягаючими до задоволення.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем компенсації з боку відповідача не підлягають, а покладаються на позивача.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» (місцезнаходження: 65039, м. Одеса, вул. Басейна, 5) до ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_7 ) про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 13.04.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.