ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4587/23 Справа № 209/1815/22 Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є.Д. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2022 року до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що починаючи з 1997 року вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , автотранспортного засобу ВАЗ, державний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 1981 та депозитного рахунку відкритого в АТ «Акцент-Банк».

З заявою про прийняття спадщини до нотаріальних органів звернулась донька померлого - ОСОБА_1 . Донька є єдиним спадкоємцем померлого.

Однак, вказане майно було придбане за спільні сімейні кошти її та ОСОБА_3 , а тому з вказаного майна необхідно виділити належну їй частку. Тому вона звернулась до суду за захистом своїх прав для визнання факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

Просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 як чоловіка та дружини з 01 січня 2004 року по 29 березня 2022 рік; визнати за нею право власності на 1/4 частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме: грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку в АТ «Акцент-Банк»» вклад «Стандарт Строковий» SAMABWFD301, рахунок по вкладу № НОМЕР_3 у сумі 82507,39 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 як чоловіка та дружини з 01.01.2004 року по 29.03.2022 рік.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме: грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку в Акціонерному товаристві «Акцент-Банк»», вклад «Стандарт Строковий» НОМЕР_4 , рахунок по вкладу НОМЕР_5 у сумі 82507,39 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2844,10 на користь ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року та винести постанову про відмову у задоволенні позову; стягнути судовий збір.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року, а рішення суду залишити без змін; судові витрати покласти на відповідача.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 17 листопада 1984 року по 22 грудня 1998 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу /а.с.89/.

Позивач проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 однією сім`єю з 1998 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією акту від 26 серпня 2022 року ОСББ «Моноліт Плюс» /а.с.9 оберт, 10 оберт/.

Відповідно до довідок ТОВ «Абонент ХХІ» /а.с.9/, на день смерті ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та з ним були зареєстровані: ОСОБА_5 співмешканка, ОСОБА_1 дочка.

20 серпня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір міни, відповідно до якого ОСОБА_2 міняє належну їй квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на належну ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . В подальшому право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстровано 11 листопада 2004 року на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 /а.с. 10, 11 оберт/.

ОСОБА_3 10 жовтня 2018 року оформив договір №SAMABWFD301 вклад «Стандарт Строковий» на 12 місяців, який в подальшому був продовжений до 16 жовтня 2021 року включно /а.с.14-15/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер у віці 57 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис №586 /а.с.16/.

ОСОБА_2 отримала свідоцтво на поховання ОСОБА_3 30 березня 2022 року /а.с.11/.

Після смерті ОСОБА_3 здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги за квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями квитанцій /а.с.17-19/.

Крім того, факт сумісного проживання позивача з ОСОБА_3 також підтверджується наданими позивачем фотографіями /а.с. 20-23/.

Частиною 2 ст.3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з абз.5 п.6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до Постанови Верховного суду від 23.04.2020 року у справі №686/8440/16-ц, провадження №61-15699св19 визначено, що «законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

У Постанові Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі №588/350/15 (провадження №61-30273св18) вказано, що «для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю». Вирішуючи питання щодо правового режиму майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, «суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності».

Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у судовому засіданні доведено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період з 2004 року по день смерті ОСОБА_3 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявності між ними відносин, притаманних подружжю, ведення ними спільного господарства, побуту, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, спільного відпочинку, а тому є підстави для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період з 2004 року по день смерті ОСОБА_3 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 та правомірно визнав за нею право власності на 1/4 частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме: грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку в АТ «Акцент-Банк»» вклад «Стандарт Строковий» SAMABWFD301, рахунок по вкладу № НОМЕР_3 у сумі 82507,39 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції факт проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини лише на підставі довідки ОСББ "Моноліт Плюс" та показів свідків, спростовуються матеріалами справи.

Так, проживання однією сім?єю позивачки з ОСОБА_3 встановлено на підставі наступних доказів, про що зазначено і в рішенні суду: ??спільних фотокарток позивачки, ОСОБА_3 та відповідачки, які датовані починаючи з 1998 року; ??довідки №001190382 від 22.07.2022 року виданої ТОВ "Абонент XXI" та відмітки у паспорті про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 згідно яких, вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 з 20.02.1998 року по день смерті ОСОБА_3 ; актів про проживання виданого ОСББ "Моноліт Плюс" від 22.07.2022 року та 26.08.2022 року про спільне проживання позивачки з ОСОБА_3 з 1998 року за вказаною адресою з підписами сусідів, які підтвердили вказаний факт; показами свідків, які допитані у судовому засіданні та підтвердили проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім?єю як чоловіка та дружини з 1998 року; свідоцтвом про поховання ОСОБА_3 від 30.03.2022 року, яке видане на ім?я позивачки та вказаний факт не заперечувався відповідачкою.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі відповідачка підтверджує, що ОСОБА_2 проживала в одній квартирі разом з її батьком.

Отже, позивачкою надано достатньо доказів, а судом першої інстанції обгрунтовано встановлено факт проживання однією сім?єю позивачки з ОСОБА_3 , як чоловіка та дружина.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що позивач проживала за однією адресою з померлим лише з підстав відчуження її квартири, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивач стала власницею квартири АДРЕСА_5 на підставі договору міни від 20.08 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огневою H.O. за №3689, зареєстрованого Дніпродзержинським БТІ 11.11.2004 року за №8379300 (а.с.10).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказана вище квартира була продана лише 03.06.2016 року.

Тобто, квартира, яка перебувала у власності позивачки, була відчужена через 15 років від дня набуття права власності.

Отже, доводи апелянта про проживання ОСОБА_2 за однією адресою з ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю у неї іншого майна є хибними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що при визнанні права спільної сумісної власності судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме необхідність застосування до спірних правовідносин ст.ст.16, 17, 18 Закону України Про власність та ст.22 КпШС, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім?ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об?єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім?ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об?єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв?язку із цим, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім?єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Вказана правова позиція викладена в рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 4 липня 2012 року у справі за позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину житлового будинку (№6-14503в12), рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року у справі за позовом про встановлення факту проживання однією сім?єю та поділ майна (№6-3669св12), ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2013 року у справі за позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу й поділ спільного майна подружжя (№ НОМЕР_6 ); постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року, ухвалену за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення у справі про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання права власності на частину житлового будинку й земельної ділянки.

Підставою для визнання вказаного вище права власності за ОСОБА_2 , слугувало те, що набуте її цивільним чоловіком майно за договором міни від 20.08 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н.О. за №3689, зареєстрованого Дніпродзержинським БТІ 11.11.2004 року за №8379300, було набуте ним під час їх спільного проживання однією сім?єю, що було доведено в суді першої інстанції.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що в придбанні вказаної квартири вона брала участь своїми коштами, які є різницею між вартістю 3-х кімнатної квартири на АДРЕСА_6 (яка ій належила на підставі договору дарування) та двокімнатною квартирою на АДРЕСА_7 , адже згідно договору міни, обмін квартир здійснювався без доплат.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_3 та правомірно визнано право власності на 1/4 частину за ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова