ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/529/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №698/224/22 Категорія: Лазаренко В.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В., Гончар Н.І.
секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідачі ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай», приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Побіянська Н.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 08.02.2023 (повний текст складено 08.02.2023, суддя в суді першої інстанції Лазаренко В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай», приватного нотаріуса Звенигородського районного нотаріального округу Побіянської Н.Б. про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася у лютому 2022 року до суду з вищевказаним позовом, яким просила визнати недійсною додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору оренди землі від 01.02.2014, укладену 01.01.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай», та скасувати її державну реєстрацію, мотивуючи про те, що з 01.02.2014 між сторонами наявні правовідносини з приводу оренди відповідачем земельної ділянки позивача. Договір оренди землі було укладено на 3 роки. Після закінчення строку договору оренди землі позивач відмовилася укладати новий договір, але по проханню відповідача не забирала земельну ділянку, а в кінці кожного року підписувала договір на один рік, свій екземпляр якого не отримувала в зв`язку з відсутністю підпису директора ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай». У жовтні 2021 року позивач звернулася до ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай» з вимогою про повернення земельної ділянки та дізналася, що строк дії договору оренди закінчується в 2025 році.

Позивач стверджує, що додаткова угода № 1 від 01.01.2017 про внесення змін до договору оренди землі від 01.02.2014 нею не підписувалася, а перша та друга сторінки відрізняються надрукованим фоном від третьої та четвертої сторінки. Крім того, п. 3.1. наданої додаткової угоди визначено: «Договір укладено на 11 років. Термін дії договору закінчується 01.02.2025. Договір до норм діючого законодавства на момент його підписання Сторонами поновлюється після закінчення строку, на який його укладено, на такий самий строк і на тих самих умовах», що не відповідає нормам ЗК України, які діяли станом на 01.01.2017, щодо автоматичної пролонгації договору, які визначені ЗУ №340-IX 05.12.2019. Крім того, відповідно до п. 2 Прикінцевих положень угоди вказано, що додаткова угода укладена в двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться у орендодавця, другий у орендаря, тобто реєстрація цієї угоди не передбачена, так як відсутній третій примірник для реєстратора, що на думку позивача суперечить п. 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідач ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай» не звертався до позивача із пропозиціями про поновлення договору оренди землі від 01.04.2014 та не надавав проекту додаткової угоди від 01.01.2017, у зв`язку з чим не дотримався вимог ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», а при укладені додаткової угоди не було дотримано вимог щодо волевиявлення особи. Кім того, додаткова угода була зареєстрована 28.10.2021, майже через чотири роки після її укладення, що на думку позивачки не узгоджується з ст.ст. 90, 211 ЗК України.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 08.02.2023 позовні вимоги залишено без задоволення. Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела того, що спірну додаткову угоду до договору оренди землі, яким продовжено строк його дії, вона не укладала.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано 03.03.2023 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та новим рішенням задовольнити позов. Скаржник зазначає на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, та на те, що у витягу з державного реєстру щодо земельної ділянки позивача зазначено про автоматичну пролонгацію договору, якої в 2017 році, коли, ніби то, укладалася додаткова угода до договору оренди землі, нормами законодавства передбачено не було, що свідчить про те, що таку угоду складено після 16.01.2020, коли набули чинності відповідні норми законодавства. Подані на реєстрацію договору оренди землі документи мали зберігатися в реєстраційній справі, однак це не мало місця. Відповідач суттєво затягнув з проведенням державної реєстрації договору оренди, чим протиправно позбавив позивача права на розпорядження своєю земельною ділянкою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач -ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай» просив суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №181150 належить земельна ділянка, площею 2,79 га, кадастровий №:02:001:0042, що розташована на території Розсохуватської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва

01.02.2014 між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай» (орендар) в особі начальника відділу орендних відносин та соціальних питань Тарасенка В.П., який діє на підставі довіреності директора ПрАТ «НВФ «Урожай» Васецького О.В. від 18.05.2011 №22, укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,79 га, кадастровий №:02:001:0042, розташовану на території Розсохуватської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 46750630 від 02.11.2015.

Відповідно до пункту 8 договору, його укладено строком на 3 роки.

Договір оренди земельної ділянки від 01.02.2014 зареєстровано приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Побіянською Н.Б., що вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 25770011 від 02.11.2015.

01.01.2017 ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай» (орендар) в особі директора філії Приходька С.М., який діє на підставі довіреності від 16.01.2016 № б/н, уклали додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору оренди землі, відповідно до умов якої сторони внесли зміни до договору оренди землі, зокрема визначили, що договір оренди землі укладено на 11 років, тобто сторони погодили строк дії договору оренди землі до 01.02.2025.

Умовами пункту 13.1 додаткової угоди № 1 сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Цей договір укладено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, а другий в орендаря. З моменту набрання чинності додаткова угода № 1 є невід`ємною частиною основного договору.

З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 27.11.2021 №287160162 встановлено, що за ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай» зареєстроване право оренди на земельну ділянку площею 2,7919 га, кадастровий №:02:001:0042, що розташована на території Розсохуватської сільської ради Звенигородського району Черкаської області,на підставі додаткової угоди від 01.01.2017 до договору оренди землі від 01.02.2014 строком на 11 років з датою закінчення строку дії договору 01.02.2025. Реєстрація вказаного права здійснена державним реєстратором приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Побіянською Н.Б.

Позивач стверджує, що вона не підписувала додаткова угода № 1 від 01.01.2017 про внесення змін до договору оренди землі від 01.02.2014 в частині визначення строків оренди, а перша та друга сторінки відрізняються надрукованим фоном від третьої та четвертої сторінки. Крім того, п. 3.1 додаткової угоди визначено, що договір поновлюється після закінчення строку, на який його укладено, на такий самий строк і на тих самих умовах, що не відповідає нормам законодавства. Додаткова угода укладена в двох примірниках, що суперечить п. 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, додаткова угода була зареєстрована майже через чотири роки після її укладення. Указані обставини є підставами для визнання відповідного договору оренди недійсним.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Відповідно до положень ч.ч.1, 9 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Також відповідно до ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Спеціальним законом, що врегульовує правовідносини з приводу оренди землі, є ЗУ «Про оренду землі».

Статтею 13 цього закону встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 статті 14 ЗУ «Про оренду землі» у редакції на момент укладення спірного договору передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст.15 ЗУ «Про оренду землі», а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19, цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п.п.1, 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків; відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з вимогами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Крім того, відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У даному випадку позивачем не доведено, що спірну додаткову угоду до договору оренди землі вона не підписувала, адже відповідних доказів суду не надано. Так судової експертизи щодо обставин підписання додаткової угоди, про які стверджує позивач (пізнішого в часі доручення 2 сторінок додаткової угоди не в погодженій сторонами редакції), у справі проведено не було. Відтак, висновки суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у справі є вірними.

Інші посилання позивача як у позовній заяві, так і в поданій апеляційній скарзі, на те, що укладений договір не відповідає вимогам законодавства в редакції, чинній на час його підписання, а також щодо несвоєчасно проведеної орендарем державної реєстрації договірних правовідносин не є підставами, з якими ЦК України пов`язує можливість визнання недійсним договору оренди землі.

Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що в період з 2017 по 2021 роки між сторонами укладалися окремі додаткові угоди до договору оренди землі, які продовжували його дію на 1 рік.

Позивачу слід врахувати, що нормами ч.1 ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд вірно звернув увагу на те, що спірна додаткова угода від 01.01.2017 до договору оренди землі від 01.02.2014 укладена у встановленому законом порядку в період дії договору оренди землі, що свідчить про законність продовження строків оренди з боку відповідача.

Також суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса, що діяв в даному випадку як державний реєстратор, вірно виходив з того, що він не є належним відповідачем у даній справі, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 08.02.2023 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід віднести на рахунок державного бюджету, оскільки скаржника звільнено від сплати судового збору як особу з інвалідністю ІІ групи на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 08.02.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай», приватного нотаріуса Звенигородського районного нотаріального округу Побіянської Н.Б. про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та скасування державної реєстрації залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді віднести на рахунок державного бюджету.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 12.04.2023.

Суддя-доповідач

Судді