Дата документу 21.06.2023 Справа № 333/1762/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1762/22 Головуючий у 1-й інстанції:Стоматов Е.Г.
Провадження № 22-ц/807/1090/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Лупінос Євгенією Анатоліївною, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що з 07.02.2015 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. 08.12.2021 року відповідач звернулася до суду з позовом до позивача про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період шлюбу за спільні гроші подружжям була набута квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру відбулося 04.02.2022 року).

Набуття спірної квартири подружжям відбувалося наступним чином.

31.10.2017 року позивач уклав договір бронювання квартири АДРЕСА_2 з ТОВ «Запорізький ДБК» про резервування, шляхом надання переважного права на придбання квартири АДРЕСА_1 у житловому комплексі в мікрорайоні 1 житлового масиву «Південний» за ціною 812 592,00 грн.

31.10.2017 року позивач уклав договір позики № 55/90 з ТОВ «Запорізький ДБК», за яким ОСОБА_2 надає позику (поворотно-фінансову допомогу) ТОВ «Запорізький ДБК» у розмірі 812 592,00 грн.

04.09.2018 року позивач та ТОВ «Запорізький ДБК» дійшли згоди про розірвання договору бронювання квартири АДРЕСА_2 від 31.10.2017 року, уклавши додаткову угоду від 04.09.2018 року про розірвання договору бронювання квартири АДРЕСА_2 від 31.10.2017 року.

04.09.2018 року позивач уклав договір про відступлення права вимоги з відповідачем, відповідного до якого первісний кредитор ОСОБА_2 передав, а новий кредитор ОСОБА_1 прийняла на себе право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договором позики № 55/90 від 31.10.2017 року, який укладено між ОСОБА_2 та ТОВ «Запорізький ДБК». Загальний розмір позики складає суму 812 592,00 грн.

04.09.2018 року відповідач уклала договір бронювання квартири АДРЕСА_3 з ТОВ «Запорізький ДБК» про резервування, шляхом надання переважного права на придбання квартири АДРЕСА_1 у житловому комплексі в мікрорайоні 1 житлового масиву «Південний» за ціною 812 592,00 грн.

15.10.2019 року відповідач та ТОВ «Запорізький ДБК» дійшли згоди про розірвання договору бронювання квартири № 55/90/18 від 04.09.2018 року, уклавши додаткову угоду від 15.10.2019 року про розірвання договору бронювання квартири № 55/90/18 від 04.09.2018 року.

15.10.2019 року відповідач уклала договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 з ТОВ «Запорізький ДБК» про купівлю-продаж майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 за ціною 812 592,00 грн.

31.08.2021 року здійснюється приймання-передача майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 на загальну суму 972 013,00 грн. між ОСОБА_1 та ТОВ «Запорізький ДБК».

29.12.2021 року відповідачем здійснюється приймання-передача квартири АДРЕСА_1 на загальну суму 972 013,00 грн. від ТОВ «Запорізький ДБК».

04.02.2022 року відповідач здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З 2019 року подружжя за спільні кошти у вказаній квартирі здійснювали ремонтні, оздоблювальні роботи. З червня 2021 року квартира відремонтована, оснащена меблям та побутовою технікою, тобто придатна для проживання.

Відповідно до Висновку про вартість об`єкту оцінки, станом на 16.02.2022 року ринкова вартість спірної квартири складає 2 413 991,00 грн.

На придбання спірної квартири, здійснення в ній ремонту, подружжя витратило спільно набуті грошові кошти.

ОСОБА_1 визнає, що спірна квартира придбана сторонами за спільні кошти подружжя, однак у добровільному порядку категорично відмовляється здійснити поділ спільно набутого майна. Відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спільно набутим майном, змінила замки на вхідних дверях у квартиру, не дає доступу до особистих речей позивача. Надає право користування квартирою іншим особам без його згоди.

Позивач вважає спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу виходячи з положень ст.ст 63, 69 ч. 1, 70 ч. 1 СК України.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- здійснити поділ спільного набутого під час шлюбу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, який підписаний адвокатом Дем`яновою В.Є.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.02.2015 року по 24.05.2022 року. Сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу сторони набули майно:

- квартиру АДРЕСА_1 ;

- приміщення комори № 5 загальною площею 6,50 кв.м., яка розташована у підвальному приміщенні АДРЕСА_5 ;

- велосипед горний вартістю 16 443,00 грн.

Відповідач користується квартирою, технікою та меблями, на які давали кошти її батьки.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд:

- поділити спільне майно подружжя, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини велосипеду у розмірі 8 221,50 грн.;

- визнати приміщення-комору АДРЕСА_6 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

- здійснити поділ спільно набутого майна подружжя, а саме приміщення-комори АДРЕСА_6 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приміщення-комори АДРЕСА_6 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Здійснено поділ спільного набутого під час шлюбу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму вартості 1/2 частини велосипеду горного AVALANCHE 29 COMP (серійний номер: рама СМ19М511792) у розмірі 8 221,50 грн.

У частині визнання приміщення-комори № 5, яке розташоване у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_5 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та здійснення його розподілу шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цього приміщення-комори відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 496,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 12 901,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Лупінос Є.А., в якій зазначає, що судом порушені норми процесуального прав та неправильно застосовані норми матеріального права, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що з2019 року у спірній квартирі проводився ремонт, купувалась техніка та меблі. Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що квартира придбана за спільні кошти подружжя. Разом з цим, позивач приховав, а суд не дослідив, що основну частину коштів було надано батьком ОСОБА_1 , який запозичував їх у своїх знайомих та близьких друзів, а потім сам повертав. Представником ОСОБА_1 з метою встановлення джерела придбання квартири заявлялося клопотання про долучення до матеріалів справи договорів позики, виписок по картковому рахунку, які підтверджували факт повернення коштів позикодавцю, копій платіжних доручень, заявлялося клопотання про допит свідків. Проте, суд не знайшов належним встановлювати ці обставини, що є порушенням судом норм процесуального права. Кошти на придбання квартири фактично надавали ОСОБА_1 її батьки, потім її батько відшкодовував їх за договором позики, що підтверджується як розпискою, так і випискою по особовому рахунку. На думку ОСОБА_1 належних та допустимих доказів про спільність набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 під час розгляду справи не надано, а суд, порушивши її право на захист, не встановив вказаних обставин.

ОСОБА_1 було пред`явлено зустрічний позов про поділ майна подружжя, нею оскаржується рішення суду в частині відмови у визнанні приміщення-комори № 5, яке розташоване у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_5 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та здійснення його розподілу шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного приміщення-комори.

Як зазначає скаржник, суд дійшов висновку, що приміщення-комора є об`єктом незавершеного будівництва, не прийнято в експлуатацію, тому вимоги про визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснення його розподілу не підлягають задоволенню. Але, суд дійшов помилкового висновку, що вказане майно є об`єктом незавершеного будівництва, оскільки приміщення-комора № 5, яке розташоване у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_5 , який є об`єктом закінченого будівництва та прийнятим в експлуатацію, є складовою багатоповерхового будинку та не вимагає додаткових дій для прийняття в експлуатацію. Так, набуття права на приміщення-комору підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав на приміщення-комору № 1/05/19 від 07.06.2019 року, а також актом приймання-передачі майнових прав на приміщення комору від 31.08.2021 року. ОСОБА_2 на підставі вказаних документів має право користування та розпорядження вказаним майном, проте не провів державної реєстрації з метою уникнення поділу вказаного майна. Зазначене майно придбане шляхом внесення коштів під час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності.

Від ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшов відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що апеляційна є необґрунтованою, а викладені в ній вимоги не відповідають чинному законодавству.

Представник ОСОБА_1 адвоката Ярошенко О.О. надіслав на адресу апеляційного суду відповідь на відзив, зазначає, що ОСОБА_2 до позовної заяви додав пакет документів, до якого входить договір купівлі-продажу майнових прав від 15.10.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Запорізький ДБК». Предметом цього договору є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . У позовній заяві ОСОБА_2 та в оскаржуваному рішенні суду зазначено, що вартість майнових прав на квартиру становить 812 592,00 грн. Проте, це суперечить матеріалам справи, а саме, безпосередньо договору купівлі-продажу майнових прав, відповідно до п. 4.3 якого, вартість майнових прав становить 972 013 грн. У позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що сума 812 592 грн. (перша частина оплати) була сплачена шляхом зарахування раніше наданої позики. З цим твердженням ОСОБА_1 погоджується.

Крім того, ОСОБА_2 до позовної заяви надано договір про відступлення права вимоги від 04.09.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла право вимоги, що належить ОСОБА_2 за договором позики № 55/90 від 31.10.2017 року, який укладено між ОСОБА_2 та ТОВ «Запорізький ДБК». Отже, між сторонами було укладено договір про відступлення права вимоги - цесія. Суд зобов`язаний був визначити правову природу договору цесії та застосувати до правовідносин норми права, які їх регулюють. Аналізуючи договір про відступлення права вимоги між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вбачається, що передача права вимоги відбулася безоплатно. Цивільним кодексом України безоплатна передача визнається як дарування. Таким чином, ОСОБА_2 , визнаючи, що більша частина грошових коштів для придбання квартири була надана батьками ОСОБА_1 , здійснює переуступку права вимоги шляхом дарування цього права (а по факту коштів) дружині. Тож розписки лише пояснюють та підтверджують мотив дій ОСОБА_2 і автоматично не призводять до відступлення від принципу рівності прав подружжя. До такого відступлення призводить інше: правочин (цесія шляхом дарування), який свідомо укладено ОСОБА_2 . Укласти інший договір, ніж цесія (наприклад, той самий договір дарування) у сторін можливості вже не було, оскільки грошові кошти раніше були передані ТОВ «Запорізький ДБК».

Оскільки гроші в сумі 812 592,00 грн. стали особистою власністю ОСОБА_1 , при поділі квартири вона має повністю отримати в особисту приватну власність частку, яка припадає на вищевказану суму. Таким чином, з урахуванням проведених розрахунків, представник ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_1 має бути виділено 46/50 часток квартири, а ОСОБА_2 - 2/25 частки квартири.

В частині відмови ОСОБА_4 у визнанні права власності на 1/2 частку комори, представник ОСОБА_1 зазначає, що суд послався на те, що комора є об`єктом незавершеного будівництва, оскільки фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Але це не так, його створення завершено, оскільки багатоповерховий, багатоквартирний житловий будинок, в якому вона знаходиться, введено в експлуатацію. Комора є об`єктом завершеного будівництва в будинку, який введено в експлуатацію. Окремого введення в експлуатацію комори (як і квартири) не потрібно. Для реєстрації потрібна лише інвентаризація, яку не робить ОСОБА_2 . Отже, за ОСОБА_1 необхідно визнати права власності на 1/2 частину комори. Підстав для відмови у позові повністю не було.

Навіть якщо суд все ж таки керувався логікою про неможливість поділу майна, яке не зареєстроване, то мав визнати за сторонами право власності по 1/2 майнових прав за кожним щодо цього об`єкту. І це б не було зміною предмету позову, оскільки, за цією логікою, предмету (тобто комори) не існує. Тож це б була не зміна, а правильне визначення предмету позову, оскільки саме суд визначає, що насправді є предметом.

Також, представник ОСОБА_1 наголошує, що матеріали справи не містять квитанції про сплату ОСОБА_2 судового збору за подання до суду позовної заяви. Натомість в ухвалі про відкриття провадження по справі від 19.05.2022 року було відстрочено сплату ОСОБА_2 судового збору до ухвалення рішення. Але, судом стягнуто судовий збір в сумі 12 405 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Таким чином, як зазначає представник ОСОБА_1 адвокат Ярошенко О.О., рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2023 року у цій справі в частині розподілу квартири та відмови в розподілі комори має бути скасовано із ухвалення нового рішення, яким має бути визнано за ОСОБА_1 право власності на:

-46/50 квартири АДРЕСА_1 ;

-1/2 приміщення - комори АДРЕСА_6 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

-2/25 квартири АДРЕСА_1 ;

-1/2 приміщення - комори АДРЕСА_7 , яка розташована у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_5 .

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Ярошенко О.О., Ларкіна М.О., його представника адвоката Васильєвої О.В.,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про шлюб (повторно) Серія НОМЕР_1 , яке видане Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) 11.02.2022 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб 07.02.2015 року, про що 07.02.2015 року складено відповідний актовий запис № 53. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_6 , дружини ОСОБА_6 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2022 року (ЄУН 333/8685/21) шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 07 лютого 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (актовий запис № 53) розірваний. ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_6 », яке було змінене під час державної реєстрації шлюбу між сторонами.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторно) Серія НОМЕР_2 , яке видане Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), дата видачі: 11.02.2022 рік.

Судом встановлено, що до переліку спірного майна відносяться квартира АДРЕСА_1 та велосипед горний AVALANCHE 29 COMP (серійний номер: рама СМ19М511792).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 належать майнові права на приміщення-комору № НОМЕР_3 загальною площею 6,50 кв.м, розташовану у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_5 на загальну суму 34 833,50 грн., набуття яких відбулося у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 .

Час придбання майна сторонами не заперечується, про поділ іншого майна сторони не заявляють.

Вирішуючи спір по суті зазначених позовних вимог за первісним та зустрічним позовами, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 та велосипед горний AVALANCHE 29 COMP (серійний номер: рама СМ19М511792), є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу у порядку, визначеному частиною 1 статті 70 СК України.

В частині вимог зустрічного позову щодо визнання приміщення-комори об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснення його розподілу шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приміщення-комори суд виходив із того, що ОСОБА_2 виконав свої грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав на приміщення-комору № 1/05/19 від 07.06.2019 року, повністю сплативши вартість об`єкта будівництва, установлену цим договором, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або для набуття права на майнові права на цей об`єкт. Проте, до теперішнього часу право власності на спірне приміщення-комору не зареєстровано у встановленому законом порядку, відповідні правовстановлюючі документи відсутні. Тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з наступних підстав.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини 2 статті 3 СК України).

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини 1 статті 57 СК України).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Установивши, що квартира АДРЕСА_1 та велосипед горний AVALANCHE 29 COMP (серійний номер: рама СМ19М511792) були набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав вказані об`єкти такими, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому дійшов правильного висновку, що вони підлягають поділу у порядку, визначеному частиною 1 статті 70 СК України.

При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_1 не спростовано.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства: суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, висновок суду про приналежність спірного майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є правильним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що основну частину коштів було надано батьком ОСОБА_1 , який запозичував їх у своїх знайомих та близьких друзів, а потім сам повертав, на підтвердження чого представником ОСОБА_1 надані розписки, виписки по картковому рахунку правильність висновків суду не спростовують.

ОСОБА_1 у спорі про поділ майна за допомогою розписок про отримання в позику грошових коштів її батьком, намагається спростувати презумпцію спільності майна подружжя. Колегія зауважує, що використання таким чином договору позики очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим. Тому аргументи ОСОБА_1 відхиляються.

Далі, об`єктами права власності є будь-які речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).

Згідно із ст. 190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

З аналізу чинного законодавства (статті 190, 656, 717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу», Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку»), а також з урахуванням висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є об`єктами цивільного обороту.

До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобов`язаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Майнове право, що є предметом договору - це право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні передумови, що є необхідними й достатніми для набуття права власності.

Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Практичне значення такого поділу полягає в тому, що розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб.

Відповідно до норм ЦК України до первісних підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331), переробка речі (стаття 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (стаття 333), набувальна давність (стаття 344) та інші.

За загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

У п. 15 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду, що оскільки право власності на спірне приміщення-комору не зареєстровано у встановленому законом порядку та відповідні правовстановлюючі документи не отримані, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання приміщення-комори об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснення його розподілу шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приміщення-комори задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги та відповіді на відзив щодо помилкового висновку суду про відмову у визнанні приміщення-комори об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснення його розподілу шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного приміщення-комори спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Посилання представника ОСОБА_1 адвоката Ярошенко О.О. у відповіді на відзив на те, що між сторонами було укладено договір про відступлення права вимоги цесія, гроші в сумі 812 592,00 грн. стали особистою власністю ОСОБА_1 , тому при поділі квартири вона має повністю отримати в особисту приватну власність частку, яка припадає на вищевказану суму; що суд мав визнати за сторонами право власності по 1/2 майнових прав за кожним на приміщення-комору, іце була б не зміна, а правильне визначення предмету позову не приймаються і не розглядаються колегією суддів відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, відповідно до якої в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 адвокат Ярошенко О.О. також зазначає, що судом помилково стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 12 405 грн., оскільки матеріали справи не містять квитанції про сплату ОСОБА_2 судового збору. Вказані доводи спростовані під час апеляційного розгляду справи, так в матеріалах справи міститься оригінал квитанції від 14.03.2023 року, який підтверджує сплату ОСОБА_2 судового збору в розмірі 12 405 грн. (т. 1, а.с. 154).

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Лупінос Євгенією Анатоліївною, залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 03 липня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко