Справа № 445/1659/22 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В. М.
Провадження № 22-ц/811/3301/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

З участю: представника позивача ФОП ОСОБА_1 -адвоката Гентоша Р.Є., представника відповідачки ОСОБА_2 -адвоката Добушовського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 445/1659/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 -адвоката Добушовського О.В. на ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди

в с т а н о в и в :

19 жовтня 2022 року ФОП ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 433 396,94 грн., стягнення витрат, пов`язаних із проведенням товарознавчої експертизи в розмірі 12000,00 грн. та судових витрат.

Одночасно із позовною заявою ФОП ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить постановити ухвалу про заборону ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, а саме: 1657/10000 частки будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення, розташоване на 1 поверсі 2-х поверхової будівлі, належного відповідачу на праві приватної спільної часткової власності.

Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 року заяву задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову у справі за позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди шляхом заборони здійснювати будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, а саме: 1657/10000 частки будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення, розташоване на 1 поверсі 2-х поверхової будівлі, належного ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності - до ухвалення рішення по справі, що набрало законної сили.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_2 - адвокат Добушовський О.В.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд безпідставно прийшов до переконання про достатність доказів для задоволення заяви про забезпечення позову. Вважає, що акт від 23 серпня 2022 року про залиття підвального нежитлового приміщення не є належним та допустимим доказом у зв`язку з тим, що складений не уповноваженими особами. Крім того, суд прийшов до висновку, що ухилення відповідача від підписання акту та отримання вимоги про відшкодування збитків свідчить про його намагання уникнути виконання зобов`язання щодо відшкодування позивачу завданої шкоди. Також позивачем не підтверджено факт того, що відповідач намагається відчужити своє майно. Судом не оцінено рівності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог. Саме посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Просить скасувати ухвалу суду та відмовити в задоволені заяви.

23 березня 2023 року від ФОП ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що відповідачем завдано шкоду в розмірі 433 396,94 грн., а вжиті заходи забезпечення позову не позбавляють відповідачку можливості володіти та користуватися її майном. Звертає увагу на відсутність у відповідачки доходів, які б у випадку задоволення позову, могли б забезпечити його виконання, в той час як вжиття заходів забезпечення позову щодо єдиного нерухомого майна належного відповідачці - 1657/10000 частки будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , може сприяти виконанню рішення суду.

Заслухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 -адвоката Добушовського О.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника позивача ФОП ОСОБА_1 -адвоката Гентоша Р.Є. доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 433396,94 грн. в якості відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям орендованого підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Із поданих позивачем доказів вбачається, що 23.08.2022 року відбулося залиття орендованого ФОП ОСОБА_1 підвального приміщення в будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 .

Факт залиття підтверджує відповідними Актами від 23.08.2022 р., про час та місце складання яких було повідомлено відповідачку.

Позивач вважає, що залиття відбулося з вини відповідачки, в зв`язку з чим вважає, що саме вона повинна відшкодувати завдану йому шкоду.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.10.2022 ОСОБА_2 належить 1657/10000 частка у будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на праві приватної спільної часткової власності, свідоцтво про право власності від 05.10.2011, видане виконкомом Золочівської міської ради, №297 від 05.08.2011.

Постановляючи оскаржувану ухвалу щодо вжиття заходів забезпечення позову, суд виходив з тих підстав, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити або зробити неможливим виконання рішення в разі його задоволення. Також суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має право з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» прописав, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При цьому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ зазначив, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові від 17.10.2018 року у справі № 183/5864/17-ц Верховний Суд зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно доводів позивача, ним були вжиті заходи до врегулювання спору. Однак поведінка відповідача ОСОБА_2 , а саме, ухилення від участі в підписанні Акту, ухилення від отримання вимоги про відшкодування збитків, свідчить про намагання уникнути виконання зобов`язання щодо відшкодування позивачу завданої шкоди, небажання відповідача виконувати свої зобов`язання, тобто, відшкодовувати завдану залиттям матеріальну шкоду у добровільному порядку, що може призвести до утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, та більших зусиль і затрат для відновлення порушених прав позивача.

Судом встановлено, що між сторонами дійсно існує спір майнового характеру та у випадку задоволення позову з відповідача на користь позивача може бути стягнуто 445396,94 грн, тому при примусовому виконанні рішення, воно буде здійснюватися відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до частини 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Колегія суддів вважає, що вжитий захід забезпечення позову щодо заборони здійснювати будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, а саме: 1657/10000 частки будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення, розташоване на 1 поверсі 2 -х поверхової будівлі, належного ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності, - до ухвалення рішення по справі, що набрало законної сили, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та його виконання в примусовому порядку. Невжиття такого заходу забезпечення позову у випадку відчуження згаданого єдиного нерухомого майна наявного у власності відповідачки, за рахунок вартості якого може бути виконане рішення у випадку задоволення позову,може призвести до ускладнення виконання судового рішення.

Окрім цього, вжиті заходи забезпечення позову жодним чином не позбавлять ОСОБА_2 права на володіння та користування належної їй частки будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, в зв"язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 -адвоката Добушовського Ореста Васильовичаслід залишити без задоволення, а ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 року- залишити без змін.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 -адвоката Добушовського О.В. залишити без задоволення.

Ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк