Постанова

Іменем України

10 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 565/378/22

провадження № 61-8812 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області;

треті особи: начальник управління соціально-гуманітарної політики Левкович Тетяна Василівна, навчально-виховний комплекс «СЗШ-ліцей» м. Моршин;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 травня 2022 року у складі судді Малкова В. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримку виконання рішення та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області ввід 20 березня 2020 року у справі № 565/2129/18, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року, його поновлено на посаді чергового з режиму відділення соціальної адаптації та реінтеграції бездомних громадян та осіб, звільнених з місць позбавлення волі Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області. Стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 66 129 грн 17 коп. Однак вказане рішення суду в частині поновлення його на роботі не виконане, що порушує його право на працю та належне забезпечення. Неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі з 21 березня 2020 року до 23 березня 2022 року в розмірі 99 672 грн 43 коп.; середній заробіток за час вимушеного прогулу нарахований, але не стягнутий, судом за період з 04 жовтня 2018 року по 20 березня 2020 року у розмірі 5 974 грн 29 коп., оскільки він за вказаний період просив суд стягнути з відповідача меншу суму, ніж обраховано судом у рішенні; 18 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 21 березня 2020 року до 23 березня 2022 року за 500 робочих днів у розмірі 96 395 грн. У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04 жовтня 2018 року по 20 березня 2020 року у розмірі 5 974 грн 29 коп. відмовлено. Стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області на користь ОСОБА_1 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовано тим, що оскільки рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області у справі № 565/2129/18 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі підлягає негайному виконанню, однак до цього часу не виконане, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виконання цього судового рішення.

З урахуванням тривалості часу невиконання судового рішення про поновлення на роботі позивача, вимушеність відстоювання своїх прав та інтересів в судовому процесі, істотності вимушених змін у його життєвих стосунках, до яких призвели дії відповідача, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2022 року Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2022 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 565/378/22 із Кузнецовського міського суду Рівненської області.

У жовтні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся з вимогою до суду про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі 24 березня 2022 року, тобто з порушенням 3-х місячного строку для звернення щодо стягнення такого виду виплат.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області ввід 20 березня 2020 року у справі № 565/2129/18, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року, його поновлено на посаді чергового з режиму відділення соціальної адаптації та реінтеграції бездомних громадян та осіб, звільнених з місць позбавлення волі Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області. Стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 66 129 грн 17 коп.

На виконанні у Вараському відділі державної виконавчої служби у Вараському районі Рівненської області перебуває виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 вересня 2021 року № 565/2129/18 про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді чергового з режиму відділення соціальної адаптації та реінтеграції бездомних громадян та осіб, звільнених з місць позбавлення волі Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області.

Вказане рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідачем не виконане.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам дійшли правильного висновку про те, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області ввід 20 березня 2020 року у справі № 565/2129/18 про поновлення ОСОБА_1 на роботі має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Розмір моральної шкоди визначено судами з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України строку для звернення до суду Верховний Суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника:

у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суд першої та апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вараш Рівненської області залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 травня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара