Номер провадження: 22-ц/813/3933/23
Справа № 2-2823/11
Головуючий у першій інстанції Коваленко О.Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 , приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецула Вадима Андрійовича, представника ОСОБА_2 адвоката Зімірьової Ольги Олександрівни на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецула Вадима Андрійовича незаконними; стягувач ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року боржник ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою про визнання дій приватного виконавця Крецула В.А. незаконними; стягувач ОСОБА_2 .

Скарга обґрунтована тим, що 16.11.2021 року приватним виконавцем Крецул В.А. за заявою стягувача ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа № 2-2823/11, виданого Київським районним судом м. Одеса, відкрито виконавче провадження ВП № 67540350 про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 2 639 749,50 грн. Не погоджуючись з діями та рішеннями приватного виконавця, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця Крецула В.А., стягувач ОСОБА_2 (справа № 2-2823/11, провадження 4-с/947/18/22). Після отримання копії скарги ОСОБА_1 , приватним виконавцем Крецул В.А. знову винесено декілька рішень, а саме: постанови від 10.01.2022 року про арешт коштів боржника, про передачу предмета іпотеки стягувачу, акт від 10.01.2022 року про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення, постанову від 19.01.2022 року про зміну (доповнення) реєстраційних даних, шість постанов від 19.01.2022 року про виправлення помилки у процесуальному документі. Після ознайомлення 09.02.2022 року з матеріалами виконавчого провадження і з документами виконавчого провадження, що знаходяться в онлайн сервісі АСВП, скаржником встановлено порушення приватним виконавцем Крецул В.А. під час здійснення виконавчого провадження вимог чинного законодавства про виконавче провадження та правил введення діловодства.

За таких підстав ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою, в якій просив суд визнати рішення, вчинені у виконавчому провадженні ВП № 67540350, дії та бездіяльність приватного виконавця Крецула В.А. неправомірними та зобов`язати приватного виконавця: скасувати постанову про арешт коштів боржника від 10.01.2022 року; постанову про передачу предмета іпотеки стягувачу від 10.01.2022 року; акт про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення від 10.01.2022 року; постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 19.01.2022 року; шість постанов від 19.01.2022 року про виправлення помилки у процесуальному документі; винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та вжити необхідні заходи, у зв`язку з повернення виконавчого документа.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року скаргу боржника ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано рішення, вчинені у виконавчому провадженні ВП № 67540350, а саме: постанову про арешт коштів боржника від 10.01.2022 року; постанову про передачу предмета іпотеки стягувачу від 10.01.2022 року; акт про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення від 10.01.2022 року. В іншій частині вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою районного суду, ОСОБА_1 , приватний виконавець Крецул В.А., представник ОСОБА_2 адвокат Зімірьова О.О. подали апеляційні скарги, в яких:

- ОСОБА_1 просить скасувати частково ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року, а саме в частині відмови у визнані дій та бездіяльності приватного виконавця Крецула В.А., вчинених у виконавчому провадженні ВП № 67540350, неправомірними; у зобов`язані приватного виконавця Крецула В.А. скасувати: постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 19.01.2022 року та шість постанов про виправлення помилки у процесуальному документі від 19.01.2022 року; у зобов`язані приватного виконавця Крецула В.А. винести: постанову про поверненім виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання та вжити необхідні заходи, у зв`язку з поверненням виконавчого документа; та в цій частині змінити ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року, задовольнивши вказані вимоги; в іншій частині ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року, а саме щодо визнання незаконними та скасування: постанови про арешт коштів боржника від 10.01.2022 року, постанови про передачу предмета іпотеки стягувану від 10.01.2022 року, акта про передачу предмета іпотеки стягувану в рахунок погашення від 10.01.2022 року, залишити без змін;

-приватний виконавець Крецул В.А. просить частково скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року в частині визнання незаконними та скасування: постанови про арешт коштів боржника від 10.01.2022 року; постанови про передачу предмета іпотеки стягувачу від 10.01.2022 року; акту про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення від 10.01.2022 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 ;

-представник ОСОБА_2 адвокат Зімірьова О.О. просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року та ухвалити постанову про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена при порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин справи, що мають значення для справи, визнано встановлені обставини, які не були доведені, не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду за результатом розгляду справ з подібними правовідносинами.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі вказує, що докази неправомірного зазначення реквізитів виконавчого документу в постанові про відкриття виконавчого провадження на підставі неіснуючого виконавчого документа не були досліджені, не були оцінені та залишені судом поза увагою, не зважаючи на те, що скаржник наполягав на цьому. Судом не були досліджені та оцінені докази того, що виконавчий лист незареєстрований в АСВП, його відсканована копія не міститься в системі АСВП. ОСОБА_1 наполягає, що виконавчий лист № 2-2823/11 від 30.07.2014 року, відповідно до Правил ведення діловодства, не може бути документом виконавчого провадження, а тому не може входити до складу матеріалів виконавчого провадження ВП № 67540350, оскільки невірно внесені відомості щодо нього до АСВП, виконавчий лист зовсім відсутній в системі АСВП. На думку ОСОБА_1 , виконавець відкрив виконавче провадження на підставі неналежного неперевіреного виконавчого листа від 07.09.2011 № 2-2823/11, який не був 07.09.2011 виданий Київським районним судом м.Одеси, крім того виконавець не надав стороні виконавчого провадження ОСОБА_1 можливості отримати інформацію про виконавче провадження в системі АСВП в повному обсязі, оскільки виконавчий документ не був обов`язково відсканований та зареєстрований в системі АСВП, а тому перевірити, який саме документ був наданий стягувачем виконавцю не уявляється можливим. Внесення невірних даних в АСВП та постанову про відкриття виконавчого провадження потягнуло за собою ряд постанов з аналогічними невірними даними неіснуючого виконавчого листа. Окрім того, постанова про опис та арешт майна боржника від 24.12.2021, постанова про передачу предмета іпотеки стягувачу від 10.01.2022 та акт про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення боргу від 10.01.2022 були складені не за допомогою АСВП, а поза її межами та на них також невірно зазначено дата виконавчого листа. ОСОБА_1 зауважує, що постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 19.01.2022 та шість постанов про виправлення помилок в процесуальних документах від 19.01.2022 взагалі невмотивовані, оскільки виконавцем виправлено не технічну, граматичну чи арифметичну помилку, а ним внесені зміни реєстраційних даних виконавчого документа в процесуальних документах та фактично змінено зміст попередніх постанов, а, отже, і недостовірних відомостей. Тим більш, що за даним виконавчим листом, з неправильною датою видачі, майно скаржника виставлено на продаж та 10.01.2022 проведений перший електронний аукціон, але згідно із протоколу від 10.01.2022, торги не відбулися. Таким чином, вже відбулася виконавча дія з продажу майна скаржника на електронному аукціоні на підставі виконавчого листа № 2-2823/11 від 07.09.2011, якого насправді не існує. Тому, як вказує скаржник, проведений аукціон є незаконним. Як зазначає ОСОБА_1 , за нормами законодавства, після проведення першого аукціону, якщо торги не відбулися, у подальшому повинні бути призначені другі та можливо і треті торги.

ОСОБА_1 наполягає, що зазначення невірної дати виконавчого документа не є технічною, граматичною чи арифметичною помилкою чи опискою в розумінні національного законодавства, оскільки невірне зазначення в процесуальних документах дати виконавчого документа, на підставі якого відкривається виконавче провадження, проводиться опис, арешт та продаж на електронному аукціоні майна, є зміною реєстраційних даних виконавчого документа, що у відповідності до п.7 розд. ІІ Положення про АСВП, є неприпустимим та свідчить про незаконність дій виконавця та незаконно винесених оскаржуваних постанов, які підлягають скасуванню, а саме: постанови про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 19.01.2022 та інших шість постанов про виправлення помилок в процесуальних документах від 19.01.2022. Приватним виконавцем при прийняті виконавчого листа № 2-2823/11 до виконання не було перевірено даний виконавчий документ на предмет відповідності законодавству, якою датою він на справді виданий та в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції № 512/5 виконавчий документ не був повернутий стягувачу приватним виконавцем без прийняття до виконання, а тому відкриття виконавчого провадження ВП № 67540350 на підставі неіснуючого виконавчого документа є неправомірним, а всі виконавчі дії є протиправними.

В апеляційній скарзі, поданої приватним виконавцем Крецул В.А., останній зазначає, що ним не порушено положень Закону України «Про виконавче провадження», зокрема ним перевірявся стан рахунків боржника та винесена постанова про арешт коштів, яка в подальшому скасована, направлено до банку вимогу про стягнення грошової суми, однак на рахунку боржника були відсутні кошти в необхідному розмірі для задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженні. Крім того, виконавець має право накласти арешт на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, при цьому не ідентифікуючи конкретні рахунки або банки. Також приватний виконавець вказує, що норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя, при цьому ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» є відсильною нормою і визначає обов`язок виконавця вчиняти дії з реалізації предмета іпотеки з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», який прийнято раніше і який можна вважати спеціальним щодо унормування відчуження предметів іпотеки за судовими рішеннями чи за домовленістю сторін. Щодо визнання незаконним та скасування акту про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення від 10.01.2022 року, то апелянт зазначає, що між ОСОБА_1 , приватним виконавцем, ДП «Сетам» та ОСОБА_2 у даній справі виник спір, проте ДП «Сетам» не залучений до участі у справі як співвідповідач та взагалі не фігурує у справі в якості учасника справи, тому, на думку приватного виконавця, рішення про визнання незаконним та скасування акту про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення є незаконним та має бути скасоване внаслідок неналежного складу співвідповідачів.

Також, в апеляційній скарзі, що подана в інтересах стягувача ОСОБА_2 , наголошується, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок про виникнення права на передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення боргу лише у разі не реалізації майна тільки після третього електронного аукціону, оскільки положення Закону України «Про виконавче провадження» надають виконавцям повноваження під час реалізації предмета іпотеки у виконавчому провадженні за рішенням суду про стягнення боргу застосовувати положення Закону України «Про іпотеку», яким передбачено продаж іпотечного майна з прилюдних торгів у три етапи з наданням іпотекодержателю права на залишення за собою предмета іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна за результатами кожних торгів, які оголошено такими, що не відбулися (перших, других, третіх). Також, апелянт наголошує, що скаржником обрано невірний спосіб захисту прав, зокрема подання скарги на дії та рішення приватного виконавця про передачу майна у рахунок погашення боргу не забезпечує відновлення його порушених прав на нерухоме майно, на яке було звернуто стягнення, та вимоги скаржника підлягають залишенню без розгляду, оскільки в даному випадку наявний спір про право між боржником та стягувачем й ефективним способом захисту прав боржника у цих правовідносинах є пред`явлення до суду позову про визнання правочину про перехід прав власності (постанови та акту приватного виконавця) недійсним із залучення стягувача і приватного виконавця як відповідачів, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

На апеляційні скарги, що подані приватним виконавцем Крецул В.А. та в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_1 подав відзиви, згідно до яких боржник просить вказані апеляційні скарги залишити без задоволення.

Крім того, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про винесення окремої ухвали щодо приватного виконавця Крецула А.В., стягувача ОСОБА_2 , адвоката Зімірьової О.В. з направленням даної ухвали до правоохоронних органів для внесення відомостей до ЄРДР і проведення досудового розслідування кримінальних правопорушень відповідно до вимог чинного законодавства, направленням до органів, до повноважень яких належить притягнення до дисциплінарної та адміністративної відповідальності.

Дане клопотання мотивоване тим, що на думку ОСОБА_1 , в діях стягувача ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_4 та приватного виконавця Крецула В.А. є ознаки кримінального та адміністративного правопорушення, що виявляється у підробленні офіційних документів та їх використані, складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, з подальшим внесенням до офіційних документів (матеріалів виконавчого провадження) завідомо неправдивих відомостей, які виготовлені не за допомогою АСВП та не внесені в АСВП, вчинені за попередньою змовою групою осіб з метою введення в оману суду шляхом подання завідомо недостовірних та/або підроблених доказів з умислом незаконного оформлення майна ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 .

До судового засідання суду апеляційної інстанції 06.06.2023 року з`явились боржник ОСОБА_1 та представник стягувача ОСОБА_2 адвокат Зімірьова О.О.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, приватний виконавець Крецул А.В. в судове засідання, призначене на 06.06.2023 року на 16-00 год., не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подав.

Адвокат Пейчева С.Д., яка здійснює представництво ОСОБА_1 , подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи з посиланням на її зайнятість в іншому судовому засіданні поза межами м. Одеса, а саме у Балтському районному суді Одеської області.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 адвокат Зімірьова О.О. не заперечували проти слухання справи за наявної явки.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що розгляд даної справи вже відкладався і в попередньому судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Пейчева С.Д. була присутня, надавала свої пояснення, та з адвокатом Пейчевою С.Д. наступна дата судового засідання, а саме на 06.06.2023 року на 16-00 год., була погоджена.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши доводи апеляційних скарг, заслухавши учасників справи, що з`явились до судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги приватного виконавця Крецула А.В. та представника ОСОБА_2 адвоката Зімірьової О.О. задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково скаргу боржника про визнання дій приватного виконавця незаконними, визнаючи незаконними та скасовуючи рішення, вчинені у виконавчому провадженні ВП № 67540350, а саме: постанову про арешт коштів боржника від 10.01.2022 року; постанову про передачу предмета іпотеки стягувачу від 10.01.2022 року; акт про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення від 10.01.2022 року, відмовляючи в іншій частині вимог скарги, суд першої інстанції виходив з того, що право на передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення боргу виникає лише у разі нереалізації майна тільки після третього електронного аукціону, як передбачено Законом України «Про виконавче провадження», норми якого підлягають до застосування, оскільки цей закон прийнятий пізніше, ніж Закон України «Про іпотеку», який дозволяє іпотекодержателю залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна після проведення першого електронного аукціону, якщо такий не відбувся.

Проте повністю з висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Матеріалами справи встановлено наступне.

В провадженні суду перебувала цивільна справа №2-2823/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ТОВ «Трісмегіст» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.05.2014 року, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ТОВ «Трісмегіст» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» загальну суму заборгованості за кредитним договором №СМ-SME502/003/2007 від 18.05.2007 року в розмірі 2 639 749 грн. 50 коп., що згідно курсу НБУ складає 331 985 долари США 59 центів. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

На виконання вказаного заочного рішення суду Київським районним судом м. Одеси були видані відповідні виконавчі листи.

31 січня 2020 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп» укладено договір факторингу № б/н, відповідно до якого, клієнт (первісний кредитор) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передає, а фактор (новий кредитор) ТОВ «Стандард Фінанс Групп» приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитним договором, в розмірі заборгованості по кредитному договору, в тому числі, за договором кредиту № СМ-SME502/003/2007 від 18.05.2007 року.

Згідно акту приймання-передачі документації, який є додатком 1 до договору факторингу від 31 січня 2020 року № б/н, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передав, а ТОВ «Стандард Фінанс Групп» прийняв наступну документацію: кредитний договір № СМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року та додаток №1 до кредитного договору № СМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року.

31 січня 2020 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп» укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки № РМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року.

Згідно акту приймання-передачі документів, який є додатком 1 до договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки № РМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передав, а ТОВ «Стандард Фінанс Групп» прийняв наступні документи: договір іпотеки № РМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року.

У подальшому, 31 січня 2020 року між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого, кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі, та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно акту приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги від 31 січня 2020 року ТОВ «Стандард Фінанс Групп» передав, а ОСОБА_2 прийняла кредитний договір № СМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року та додаток №1 до кредитного договору № СМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року.

31 січня 2020 року між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки № РМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року, і згідно акту приймання-передачі документів, ТОВ «Стандард Фінанс Групп» передав, а ОСОБА_2 прийняла наступні документи: договір іпотеки № РМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року.

На виконання умов договору, 31.01.2020 року ОСОБА_2 сплатила ТОВ «Стандард Фінанс Групп» грошові кошти у розмірі 1 252 000,00 грн. за відступлення прав вимоги за кредитним договором, що підтверджується копією платіжного доручення №2429318 від 31.01.20120 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, іпотекодержателем за договором іпотеки № РМ-SME502/003/2007 від 18 травня 2007 року є ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2020 року, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28.09.2021, які на даний час оспорюються у касаційному порядку, замінено сторону виконавчого провадження у справі № 2-2823/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ТОВ «Трісмегіст» про стягнення заборгованості за кредитним договором № СМ-SME502/003/2007 від 18.05.2007 року, де боржником є ОСОБА_1 , з вибулого стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника ОСОБА_2 ; замінено сторону виконавчого провадження у справі № 2-2823/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ТОВ «Трісмегіст» про стягнення заборгованості за кредитним договором № СМ-SME502/003/2007 від 18.05.2007 року, де боржником є ТОВ «Трісмегіст», з вибулого стягувача - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника ОСОБА_2 .

16.11.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецулом В.А. за заявою стягувача ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа № 2-2823/11, виданого Київським районним судом м. Одеса, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 67540350 про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 2 639 749,50 грн.

17.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 в у межах суми звернення стягнення, штрафів та інших витрат виконавчого провадження 2 904 043,45 грн., а 10.01.2022 року постанову про арешт коштів боржника у межах тієї ж суми.

24.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. винесено постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 , яке було передане на відповідальне зберігання ОСОБА_5

25.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

30.11.2021 року ТОВ «ІКБ «Тріада» був складений звіт про незалежну оцінку майна, а саме, земельних ділянок та садових будинків згідно акту опису і арешту від 24.11.2021 року у виконавчому провадженні № 67540350, за адресою: АДРЕСА_1 , 76, АДРЕСА_2 ; 77; 78 за замовленням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецула В.А., з метою визначення ринкової вартості об`єкту оцінки для подальшої примусової реалізації згідно Закону України «Про виконавче провадження».

10.01.2022 року за лотом № 503221 проведено електронний аукціон (торги) з продажу садових будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та земельних ділянок №74, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 , р-н « ІНФОРМАЦІЯ_1 », але згідно із протоколу проведення електронних торгів від 10.01.2022 № 565618 торги не відбулися.

До офісу приватного виконавця надійшла заява стягувача про залишення майна за собою.

11.01.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. винесено постанову про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення боргу та згідно акту приватного виконавця про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення боргу від 11.01.2022 року ВП № 67540350 у порядку ст. 49 Закону України «Про іпотеку» стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване на перших електронних торгах нерухоме майно боржника (предмет іпотеки), а саме садові будинки АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та земельні ділянки № НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 , які придбано ОСОБА_2 за ціною перших електронних торгів 2 399 292,20 грн. у рахунок погашення заборгованості згідно виконавчого листа № 2-2823/11, який видав Київський районний суд м. Одеси. Цей акт є підставою для подальшого оформлення стягувачем права власності на нерухоме майно.

19.01.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. в межах виконавчого провадження ВП № 67540350 винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних, відповідно до якої внесено зміни (доповнення) в АСВП та замість дати видачі виконавчого документа: 07.09.2011 року, зазначено дату видачі: 30.07.2014 року.

Крім того, 19.01.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Крецул В.А. в межах виконавчого провадження ВП № 67540350 винесено шість постанов про виправлення помилки у процесуальному документі.

Під час розгляду справи колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства, зокрема, є обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст. 129-1 Конституції України).

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В свою чергу виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», тут і далі в редакції чинній на час здійснення виконавчих дій, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Дана норма узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Згідно ст. 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Також, згідно ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною першою ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України (абз. Перший ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження»).

Розділом 7 Закону України «Про виконавче провадження» (статті 48 62) передбачено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника під час примусового виконання судових рішень.

Відповідно ч. 1, 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стаття 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Так, згідно ч. 4, 6, 7 цієї статтіреалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації арештованого майна в межах виконавчого провадження регламентується ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження».

За приписами цієї статті, реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних аукціонів визначається Міністерством юстиції України.

Не реалізоване на електронному аукціоні нерухоме майно виставляється на повторний електронний аукціон за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на третій електронний аукціон за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

У разі нереалізації майна на третьому електронному аукціоні виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Між тим, вбачається, що норма, яка закріплена в ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», є відсильною нормою і визначає обов`язок виконавця вчиняти дії з реалізації предмета іпотеки з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», який можна вважати спеціальним щодо унормування відчуження предметів іпотеки за судовим рішенням чи за домовленістю сторін.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року по справі № 923/971/19 (провадження № 12-21гс21) зазначає, що приймаючи нову редакцію Закону України «Про виконавче провадження», яка набрала чинності з 05 жовтня 2016 року після набрання чинності Законом України «Про іпотеку», законодавець передбачив правове регулювання із застосуванням правових норм, які вже ефективно використовувалися в ході судової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджує розумність та збалансованість такого правового регулювання, адже зустрічне зарахування грошових вимог іпотекодержателя за наслідком оголошення перших торгів такими, що не відбулися у зв`язку з відсутністю учасників торгів, не тільки спрощує для іпотекодержателя, який є єдиним стягувачем у виконавчому провадженні, звернення стягнення на майно, а також дозволяє зарахувати в погашення боргу грошові вимоги стягувача, що відповідають експертній вартості предмета іпотеки без їх зниження на других та третіх торгах. Зазначене відповідає інтересам іпотекодавця у виконавчому провадженні щодо якнайповнішого задоволення та погашення (припинення) вимог кредитора у виконавчому провадженні за рахунок вартості майна, на яке звертає стягнення державний (приватний) виконавець.

Вирішуючи питання щодо конкуренції правових норм Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку» у правовідносинах, що склалися у виконавчому провадженні під час реалізації іпотечного майна боржника за судовим рішенням про стягнення грошової суми, Велика Палата Верховного Суду виснує, що у правовому регулюванні процедури продажу майна, на яке звернено стягнення державним (приватним) виконавцем, норми статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» є загальними відносно до норм статті 49 Закону України «Про іпотеку», якими визначено особливості реалізації іпотечного майна з публічних торгів, зважаючи на правовий режим майна, що відчужується, як обтяженого іпотекою стягувача-іпотекодержателя та з огляду на переважне право іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18) зроблено правовий висновок про те, що норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Вищевказані висновки Верховного Суду враховуються апеляційним судом під час розгляду даної справи на підставі ст. 263 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку», в редакції станом на вчинення виконавчих дій, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Положеннями ст. 47 Закону України «Про іпотеку» передбачені права та обов`язки іпотекодержателя у разі визнання електронного аукціону таким, що не відбувся.

Так, протягом десяти днів з дня оголошення електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У такому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом, сформованим за результатами електронного аукціону, що не відбувся, та актом про проведення електронного аукціону. Такий акт є підставою для видачі нотаріусом іпотекодержателю свідоцтва про залишення за собою майна з електронного аукціону, що не відбувся. Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами першого електронного аукціону, призначається проведення другого електронного аукціону, що має відбутися протягом одного місяця з дня проведення першого електронного аукціону. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на другому електронному аукціоні становить 85 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на першому електронному аукціоні. У разі оголошення другого електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право придбати предмет іпотеки за початковою ціною другого електронного аукціону. Якщо іпотекодержатель не скористався таким правом, за результатами другого електронного аукціону призначається проведення третього електронного аукціону. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третьому електронному аукціоні становить 70 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на першому електронному аукціоні. У разі оголошення третього електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною третього електронного аукціону в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Відповідно до абз. дев`ятого п. 2 розділу VII Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2831/5, у разі якщо електронний аукціон з реалізації предмета іпотеки оголошено таким, що не відбувся, акт про проведення електронного аукціону (у разі придбання іпотекодержателем предмета іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна) видається на підставі протоколу, сформованого за результатами електронного аукціону, що не відбувся.

Отже, законодавцем у ст. 49 Закону України «Про іпотеку» передбачено продаж іпотечного майна з прилюдних торгів у три етапи з наданням іпротекодержателю права на залишення за собою предмета іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна за результатами кожних торгів, які оголошено такими, що не відбулися (перших, других, третіх). Така правова норма є диспозитивною за своєю правовою природою.

Відповідно до матеріалів даної справи, приватним виконавцем в ході проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню ВП № 67540350 звернуто стягнення на нерухоме майно боржника та передано на реалізацію нерухоме майно. Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 565618 від 10.01.2022 року по лоту № 503221 торги не відбулися. На підставі чого та у зв`язку з надходженням заяви стягувача про залишення майна за собою, приватний виконавець передав в рахунок погашення боргу стягувачу нереалізоване на перших електронних торгах нерухоме майно боржника за ціною перших електронних торгів 2 399 292,20, в рахунок погашення заборгованості згідно виконавчого листа № 2-2823/11.

Такі дії приватного виконавця повністю відповідають вимогам законодавства, чинного на момент вчинення виконавчих дій, та не суперечать йому.

Крім того, такі дії приватного виконавця також відповідають інтересам боржника у виконавчому провадженні, оскільки направленні на якнайповніше задоволення та погашення (припинення) вимог кредитора у виконавчому провадженні за рахунок вартості майна, на яке звертає стягнення приватний виконавець.

За таких підстав апеляційний суд констатує помилковість висновків районного суду, що право на передачу предмета іпотекистягувачу в рахунок погашення боргу виникає лише у разі нереалізації майна тільки після третього електронного аукціону.

Також, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, поданої в інтересах стягувача, що скаржником обрано невірний спосіб захисту свого права, зокрема оскільки реалізовано процедуру, за якою вчинено перехід права власності на нерухоме майно від боржника до стягувача, та в даному випадку наявний спір про право між боржником та стягувачем, тому ефективним і належним способом захисту прав боржника у цих правовідносинах є пред`явлення до суду позову про визнання правочину про перехід права власності (постанови та акту приватного виконавця) недійсним із залученням стягувача і приватного виконавця як відповідачів, що підлягають розгляду в порядку позовного провадження.

При цьому апеляційний суд заважує, що оскільки предметом розгляду справи за скаргою ОСОБА_1 є, зокрема дії приватного виконавця, що пов`язані з реалізацією арештованого майна боржника в примусовому порядку, яке на момент подання скарги вже передано стягувачу в межах процедури продажу майна на прилюдних торгах, то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав. При цьому, ефективним способом захисту прав боржника на нерухоме майно є пред`явлення до суду відповідного позову із залученням до участі у справі, крім приватного виконавця та стягувача, організатора торгів, в межах якої і буде надаватися оцінка, у тому числі й діям приватного виконавця щодо передачі майна стягувачу. Крім того, судовий контроль за виконанням судових рішень, у разі встановлення обґрунтованості скарги, спрямований не лише на визнання (констатацію) неправомірності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності виконавця, а й на поновлення порушеного права заявника. Проте, за умови задоволення скарги ОСОБА_1 у суду в межах процедури судового контролю за виконанням судових рішень відсутні механізми поновлення прав заявника, які він вважає порушеними з огляду на те, що скарга подана і розглянута після передачі майна стягувачу.

Схожих правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 08 грудня 2021 року по справі № 755/5532/20 (провадження № 61-3054 св 21).

За таких підстав апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, поданих приватним виконавцем Крецул А.В. та в інтересах стягувача ОСОБА_2 та про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року в частині задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення, вчинені у виконавчому провадженні ВП № 67540350, а саме: постанови про арешт коштів боржника від 10.01.2022 року; постанови про передачу предмета іпотеки стягувачу від 10.01.2022 року; акту про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення від 10.01.2022 року, з одночасним постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 в цій частині.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року про відмову в задоволенні скарги на дії та рішення приватного виконавця Крецула В.А. щодо визнання його дій неправомірними та зобов`язання його скасувати постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 19.01.2022 року та шість постанов про виправлення помилки у процесуальному документі від 19.01.2022 року, зобов`язання приватного виконавця Крецула В.А. винести постанову про поверненім виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання та вжити необхідні заходи, у зв`язку з поверненням виконавчого документа, то апеляційний суд зазначає наступне.

З метою визначення окремих питань організації виконання судових рішень і рішень інших органів, що відповідно до ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню, відповідно Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України, розрублено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5).

Відповідно положень до абз. другому п. 14 цієї Інструкції, якщо під час проведення виконавчих дій виявлено технічну помилку, описку в реєстраційних даних вхідної та вихідної кореспонденції, виконавець своєю постановою змінює або доповнює реєстраційні дані в автоматизованій системі. Така постанова виконавця долучається до матеріалів виконавчого провадження.

Крім того, згідно п. 7 розділу ІІ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 року № 2432/5, внесення змін, видалення реєстраційних даних вхідної та вихідної кореспонденції, у тому числі виконавчих документів, не допускаються, крім випадків виправлення технічних помилок, описок чи доповнення реєстраційних даних відомостями, отриманими під час проведення виконавчих дій, про що виноситься відповідна постанова.

За матеріалами справи вбачається, що виконавче провадження ВП № 65740350, де боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем ОСОБА_2 , відкрито з виконання виконавчого листа № 2-2823/11, виданого 30.07.2014 року Київським районним судом м. Одеси з метою виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2011 року, ухваленого по справі № 2-2823/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ТОВ «Трісмегіст» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Проте, приватним виконавцем в низці постанов виконавчого провадження помилково було зазначено дату видачі виконавчого листа: 07.09.2011 року, що відповідає даті ухвалення рішення, на виконання якого виданий цей лист, замість вірної дати: 30.07.2014 року.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що прийняті приватним виконавцем оскаржувані постанови від 19.01.2022 року, якими він виправив технічні описки щодо дати видачі виконавчого листа, відповідають вимогам закону та боржником жодним чином не доведено, яким саме чином це порушує його права під час здійснення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2823/11, виданого 30.07.2014 року Київським районним судом м. Одеси.

Крім того, за вказаних обставин відсутні підстави для зобов`язання приватного виконавця винести постанову про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання та вжити необхідні заходи, у зв`язку з поверненням виконавчого документа.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд також не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали щодо приватного виконавця Крецула А.В., стягувача ОСОБА_2 , адвоката Зімірьової О.В.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Крецула Вадима Андрійовича задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Зімірьової Ольги Олександрівни - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року в частині задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування постанови про арешт коштів боржника від 10.01.2022 року, постанови про передачу предмета іпотеки стягувачу від 10.01.2022 року, акту про передачу предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення від 10.01.2022 року скасувати та в цій частині скарги відмовити.

В іній частині ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 27.06.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк