Постанова

Іменем України

29 березня 2023 року

місто Київ

справа № 758/12462/20-ц

провадження № 61-8295св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року, постановлені суддею Бусик О. Л., та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року, ухвалену колегієюсуддів у складі Березовенка Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у листопаді 2020 року звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за орендою платою в розмірі 239 425, 50 грн, 3 % річних в розмірі 4 239, 01 грн та інфляційні втрати в розмірі 2 389, 13 грн.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 14 жовтня 2018 року вона та ОСОБА_2 уклали договір оренди квартири АДРЕСА_1 , зі сплатою щомісячної орендної плати у розмірі 41 892, 00 грн (еквівалент 1 500, 00 дол. США), строком до 13 листопада 2019 року, з можливістю його подальшого продовження та розірвання в порядку, передбаченому законодавством України.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 орендну плату сплачував несвоєчасно, а починаючи з 20 вересня 2019 року і протягом більш ніж семи місяців користування житлом орендних платежів взагалі не здійснював, утворилася заборгованість, яку позивач просила стягнути з відповідача з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 , вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними і допустимими доказами.

У березні 2021 рокуОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 кошти в розмірі 2 043 076, 91 грн, що складаються зі сплаченої заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 123 414, 41 грн, сплачених орендних платежів за період фактичного некористування житлом у розмірі 398 775, 00 грн, 1 520 887, 50 грн (еквівалент 55 000, 00 дол. США) на відшкодування вартості відновлення квартири, а також 139 618, 22 грн інфляційних втрат і 72 706, 76 грн 3 % річних.

Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що після укладення сторонами 14 жовтня 2018 року попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яким визначено сплату вартості квартири частинами, а також договору оренди цього житлового приміщення, він сплатив 123 414, 41 грн на погашення заборгованості орендодавця за житлово-комунальні послуги, яка існувала до укладення договору оренди та, за домовленістю сторін, мала бути зарахована в рахунок виконання зобов`язань за основним договором купівлі-продажу цієї квартири.

12 листопада 2018 року відбулося залиття орендованої ним квартири, в тому числі й через неналежний стан комунікацій у ній, що є наслідком неналежного виконання ОСОБА_1 умов договору оренди та призвело квартиру в непридатний для проживання стан.

ОСОБА_2 зазначав, що 01 квітня 2019 року сторони уклали додаткову угоду до договору оренди, відповідно до умов якої у зв`язку із залиттям квартири орендар зобов`язувався відновити це житлове приміщення до стану належного для проживання та санітарних норм за власні кошти в розмірі 55 000, 00 дол. США. Сторони погодили, що в разі відмови однієї зі сторін від укладення договору купівлі-продажу цієї квартири орендодавець відшкодовує відповідачу вартість відновлювальних ремонтних робіт.

Відповідач наголосив на тому, що належно виконував умови договору оренди від 14 жовтня 2018 року та додаткової угоди від 01 квітня 2019 року, сплатив ОСОБА_1 440 667, 00 грн орендних платежів, а також розпочав відповідні ремонтні роботи з відновлення квартири, пошкодженої в результаті її залиття, зокрема: здійснив демонтаж пошкоджених підлогової поверхні, міжкімнатних дверей та облицювання стін, електрики, сантехніки; замовив проєкт виконання будівельних (ремонтних робіт); придбав будівельні матеріали, підлогове покриття, а також здійснив виконання проєкту електромонтажних та будівельних робіт, які не зміг закінчити з вини ОСОБА_1 через її відмову від укладення основного договору купівлі-продажу квартири та заміну нею 23 січня 2020 року замків вхідних дверей квартири.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 16 листопада 2021 року Печерський районний суд міста Києва задовольнив частково позов ОСОБА_1 .

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди в розмірі 153 882, 00 грн, 3 % річних в розмірі 1 668, 75 грн, інфляційні втрати в розмірі 155, 62 грн та витрати з оплати судового збору в розмірі 1 557, 06 грн.

У задоволені інших позовних вимог відмовив.

Суд задовольнив частково зустрічний позов ОСОБА_2 .

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 000, 00 грн та витрати з оплати судового збору в розмірі 1 000, 00 грн.

У задоволенні інших вимог зустрічного позову відмовив.

Додатковим рішенням від 16 грудня 2021 року Печерський районний суд міста Києва відмовив у задоволенні заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

Постановою від 25 липня 2022 року Київський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року залишив без змін.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, врахував, що доказів проведення оплати ОСОБА_2 за оренду квартири за період з вересня 2019 року до березня 2020 року в матеріалах справи немає. Втім, сторони не заперечували, що у січні 2020 року ОСОБА_1 здійснила заміну замків на вхідних дверях квартири, тому суд виснував, що ОСОБА_2 користувався орендованою ним квартирою до січня 2020 року. Відтак, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за орендними платежами за увесь період фактичного користування ним таким майном, а саме з вересня 2019 року до січня 2020 року в розмірі 153 882, 00 грн, а також потрібно стягнути суми, нараховані на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частково задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок, що орендар придбав підлогове покриття на суму 100 000, 00 грн для відновлювального ремонту орендованої квартири, тому ця сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 . Будь-яких доказів проведення ОСОБА_2 інших робіт чи оплати послуг матеріали справи не містять. Суд не встановив підстав для стягнення з ОСОБА_1 398 775, 00 грн сплачених орендних платежів, оскільки ОСОБА_2 не довів, що орендована ним квартира після залиття була не придатна для постійного проживання та не використовувалася ним з листопада 2018 року. Також суд дійшов переконання про недоведеність вимоги про стягнення з ОСОБА_1 сплаченої заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 123 414, 41 грн, що існувала в орендодавця до 14 жовтня 2018 року, оскільки ОСОБА_2 не надав доказів як сплати ним цих коштів, так й існування в ОСОБА_1 такої заборгованості до передачі в оренду спірної квартири.

Відмовляючи в задоволенні заяв про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що сторони не подали до суду доказів на підтвердження фактичної оплати кожним із них професійних послуг адвоката, а саме: позивачем у розмірі 85 000, 00 грн та відповідачем у розмірі 222 000, 00 грн, чи на будь-яку іншу суму. Відтак, суд вважав, що немає правових підстав для стягнення цих витрат без надання доказів їх дійсного понесення. Також суд не встановив підстав для стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем за проведення експертно-будівельного дослідження, в розмірі 10 133, 28 грн, оскільки це дослідження проведено не на підставі ухвали суду, а самостійно та на власний розсуд за замовленням позивача. Крім того, в судовому рішенні з приводу суті наведено ґрунтовні мотиви відхилення цього доказу.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Позивачка ОСОБА_1 у серпні 2022 рокуіз застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог про стягнення 100 000, 00 грн, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову повністю.

Також заявник просить скасувати додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року в частині відмови в задоволенні її заяви про ухвалення додаткового рішення, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 85 000, 00 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального правата порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 910/14900/19 та від 21 травня 2021 року у справі № 910/8861/20, відповідно до яких самі лише податкові накладні та декларації не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, не можуть бути єдиними доказами підтвердження факту реального постачання товару покупцю та його прийняття ним, як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі;

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, щодо необхідності застосування категорії стандартів доказування;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо підтвердження факту поставки товару виключно на підставі незасвідченої копії першої сторінки договору поставки, яка не засвідчена підписами сторін договору; специфікації та квитанції до прибуткового касового ордера, за умови відсутності видаткової накладної, інших первинних документів, показань свідків та доказів реального руху активів за спірною поставкою;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо стягнення коштів за поліпшення (придбане підлогове покриття), яке, зважаючи на відсутність доказів його укладення на підлогу та відсутність в орендованій квартирі, може бути відокремлене від речі без її пошкодження, у зв`язку з чим наймач має право на вилучення такої речі, а не на компенсацію його вартості;

- суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки;

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 ,про те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо можливості підтвердження фактичного проведення оплати професійних послуг адвоката згідно з погодженим та підписаним сторонами актом наданих послуг за умови, що строк такої оплати на час ухвалення додаткового рішення не настав.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 у вересні 2022 року через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 серпня 2022 року справу № 758/12462/20-ц

(провадження № 61-8295ск22) призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Ухвалою від 14 вересня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі.

Розпорядженням від 19 січня 2023 року № 79/0/226-23 Верховний Суд призначив повторний автоматизований розподіл судової

справи № 758/12462/20-ц (провадження № 61-8295св22) у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у тривалій соціальній відпустці.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року справу № 758/12462/20-ц

(провадження № 61-8295св22) призначено судді-доповідачеві Погрібному С. О. та цього ж дня справу передано судді-доповідачеві.

Ухвалою від 22 березня 2023 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України

(далі -ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Верховний Суд врахував, що судові рішення оскаржуються виключно в частині висновків щодо частково задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 100 000, 00 грн, щодо відмови у відшкодуванні ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 85 000, 00 грн.

В іншій частині висновків судові рішення не оскаржуються та не переглядаються Верховним Судом.

Критерії оцінки правомірності судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що сторони у справі 14 жовтня 2018 року уклали договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв у тимчасове платне користування житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , з усіма необхідними технічними пристроями та предметами домашнього побуту, згідно з додатком № 1 до цього договору. Щомісячна плата за користування об`єктом нерухомості становить 41 892, 00 грн (еквівалент 1 500, 00 дол. США), нарахування якої починається з 14 жовтня 2018 року, тобто з моменту фактичного використання орендованого приміщення згідно з актом приймання-передачі. Термін дії договору встановлено до 13 листопада 2019 року.

Відповідно до акта приймання-передачі від 14 жовтня 2018 року відповідач прийняв у платне користування квартиру, яка на момент передачі знаходилася в належному стані.

Остання оплата за договором оренди здійснена відповідачем 28 серпня 2019 року за серпень у розмірі 38 025, 00 грн.

ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань зі сплати оренди 26 лютого 2020 року направила ОСОБА_2 повідомлення про розірвання договору оренди з 29 березня 2020 року.

Також суди встановили, що 12 листопада 2018 року відбулося залиття орендованої відповідачем квартири.

Згідно з додатковою угодою від 01 квітня 2019 року № 2 до договору оренди нерухомого майна від 14 жовтня 2018 року ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання з відновлення орендованої квартири за власні кошти в національній валюті України у розмірі, еквівалентному 55 000, 00 дол. США.

Відповідно до договору поставки від 04 січня 2019 року № 40119 постачальник фізична особа-підприємець ОСОБА_3

(далі - ФОП ОСОБА_3 ) зобов`язалася передати у власність покупцеві ОСОБА_2 товар, який останній зобов`язався отримати та оплатити. Місце поставки товару - квартира АДРЕСА_1 .

Згідно із специфікацією № 1 до договору поставки загальна вартість підлогового покриття становить 198 550, 00 грн.

Квитанцією до прибуткового касового ордера від 15 січня 2019 року підтверджується, що ФОП ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_2 100 000, 00 грн на підставі договору поставки від 04 січня 2019 року № 40119.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Судові рішення оскаржуються в частині висновків щодо частково задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , а саме стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 100 000, 00 грн та щодо відмови у відшкодуванні ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 85 000, 00 грн.

Відтак Верховний Суд переглядає оскаржувані судові рішення лише в межах доводів та вимог касаційної скарги.

Щодо часткового задоволення зустрічного позову

ОСОБА_2 у зустрічному позові просив, зокрема, стягнути з ОСОБА_1 кошти в розмірі 1 520 887, 50 грн (еквівалент 55 000, 00 дол. США) на відшкодування вартості відновлення квартири.

Відповідно до частини третьої статті 773 ЦК України наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.

Згідно зі статтею 776 ЦК України поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт провадиться у строк, встановлений договором. Якщо строк не встановлений договором або ремонт викликаний невідкладною потребою, капітальний ремонт має бути проведений у розумний строк. Якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право: відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за найм речі, або вимагати відшкодування вартості ремонту; вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

У статті 778 ЦК України передбачено, що наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за найм речі. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 01 квітня 2019 року сторони уклали додаткову угоду № 2 до договору оренди нерухомого майна від 14 жовтня 2018 року, відповідно до умов якої у зв`язку із залиттям об`єкта нерухомості третіми особами орендар, за погодженням сторін, зобов`язується відновити об`єкт нерухомості до стану належного для проживання та санітарних норм за власні кошти в національній валюті України у розмірі, що еквівалентно 55 000, 00 дол. США згідно з курсом Національного банку України на момент укладення цієї додаткової угоди. Вартість відновлення об`єкта нерухомості в процесі відновлення може бути збільшена за письмовим погодженням сторін (пункт 1).

Сторони погодили, що у разі відмови орендарем від укладення та/або неукладення у визначений строк договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 14 жовтня 2018 року, орендодавець зобов`язується протягом п`яти календарних днів у безготівковому порядку відшкодувати орендарю повністю вартість відновлення об`єкта нерухомості, визначену у пункті 1 цієї додаткової угоди, згідно з курсом Національного банку України на момент перерахування грошових коштів як відшкодування вартості відновлення об`єкта нерухомості (пункт 2).

Сторони погодили, що у разі укладення у визначений строк договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 14 жовтня 2018 року орендодавець зобов`язується протягом 5 календарних днів у безготівковому порядку частково відшкодувати орендарю вартість відновлення об`єкта нерухомості у сумі, що еквівалентно 5 500, 00 дол. США згідно з курсом Національного банку України на момент перерахування грошових коштів як часткового відшкодування вартості відновлення об`єкта нерухомості (пункт 3).

Відповідно до договору поставки від 04 січня 2019 року № 40119 постачальник ФОП ОСОБА_3 зобов`язалася передати у власність покупцеві, а ОСОБА_2 зобов`язався отримати та оплатити товар, що зазначений у специфікації, форма якої погоджена сторонами у додатку № 1 до цього договору. Місце поставки товару -

АДРЕСА_3 .

Згідно зі специфікацією № 1 до договору поставки вартість підлогового покриття становить 198 550, 00 грн.

ФОП ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_2 100 000, 00 грн на підставі договору поставки від 04 січня 2019 року № 40119, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 15 січня 2019 року.

Врахувавши встановлені фактичні обставини справи та докази, надані учасниками справи, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов переконання, що ОСОБА_2 придбав підлогове покриття на суму 100 000, 00 грн для здійснення відновлювального ремонту орендованої квартири, на що орендодавець висловив свою згоду, тому ця сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 910/14900/19 та від 21 травня 2021 року у справі № 910/8861/20.

Так, у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 910/14900/19 зроблено висновки про те, що, за загальним правилом, фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема, статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та відображають реальні господарські операції. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Такий факт повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає вимогам процесуального законодавства. У зв`язку з цим потрібно враховувати, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам під час розгляду справ, у яких потрібно досліджувати обставини поставки товару, а також з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару.

Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за такими видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій. Самі лише податкові накладні та декларації сторін (за відсутності інших доказів реального руху товарів) не є самостійними доказами підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази не пов`язані з фізичним переміщенням товару, не можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, підтверджують лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який самий лише не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність.

Відтак, Верховний Суд виснував, що сама лише відсутність первинних документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій, а самі лише податкові накладні та декларації не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, не можуть бути єдиними доказами підтвердження факту реального постачання товару покупцю та його прийняття ним, та як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня 2021 року у справі № 910/8861/20, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Верховний Суд дійшов переконання, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності придбання ОСОБА_2 підлогового покриття для здійснення відновлювального ремонту орендованої квартири не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду, на які заявник посилається в касаційній скарзі, оскільки орендарем надано копію договору поставки товару та копію квитанції до прибуткового касового ордера. Договір поставки не оспорювався та не визнавався судом недійсним, його чинність не є предметом розгляду справи, що переглядається. Судами не встановлено й доказів того, що договір поставки було розірвано сторонами чи судом у зв`язку з неналежним виконанням однією зі сторін умов цього договору.

Висновки судів у справі, що переглядається, узгоджуються також з висновками, викладеними, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20), в якій зазначено, що згідно зі статтями 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У пункті 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, визначено, що касовий ордер - це первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Касові операції - це операції підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами, що пов`язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку. Договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, а свідчить про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг. Про факт отримання та повернення коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення грошей до каси товариства. Отже, належними та допустимими доказами внесення особою коштів у готівковій формі можуть бути прибуткові та видаткові касові ордери, а у випадку внесення коштів у безготівковій формі таким доказом може бути відповідна банківська виписка.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18).

У справі, що переглядається, суди не встановили, що прибутковий касовий ордер містить недоліки та дійшли обґрунтованого висновку про те, що цей документ підтверджує сплату зазначеним у ньому платником грошових коштів. ОСОБА_1 не надала доказів на спростування факту оплати ОСОБА_2 паркетної продукції та її поставки до орендованої квартири задля здійснення відновлювального ремонту після залиття.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме підтвердження факту поставки товару виключно на підставі незасвідченої ксерокопії першої сторінки договору поставки, яка не посвідчена підписами сторін договору, специфікації та квитанції до прибуткового касового ордера, за умови відсутності видаткової накладної, інших первинних документів, показань свідків та доказів реального руху активів за спірною поставкою.

Такий довід касаційної скарги викладений неналежно, оскільки заявник не навела конкретну норму права, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду.

Крім того, Верховний Суд неодноразово формулював висновки щодо доказової бази на підтвердження факту оплати та постачання товару покупцю та його прийняття ним. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 910/14900/19 та від 21 травня 2021 року у справі № 910/8861/20, на які власне ОСОБА_1 посилається в касаційній скарзі, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18), від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20).

Також Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо стягнення коштів за поліпшення (придбане підлогове покриття), яке, зважаючи на відсутність доказів його укладення на підлогу та відсутність в орендованій квартирі, може бути відокремлене від речі без її пошкодження, у зв`язку з чим наймач має право на вилучення такої речі, а не на компенсацію його вартості.

Заявник, зазначаючи такий довід у касаційній скарзі, не навела конкретну норму права, щодо питання застосування якої відсутній відповідний висновок Верховного Суду.

Водночас у постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 925/1554/15 зроблено висновок про те, що положення статей 776 ЦК України та 778 ЦК України регулюють відмінні за своєю правовою природою відносини. Правила статті 776 ЦК України регулюють питання здійснення капітального ремонту речі, переданої у найм, що є необхідним для експлуатації такої речі за призначенням, а положення статті 778 ЦК України стосуються поліпшення речі, яка є предметом договору найму, тобто проведення певних її змін, завдяки яким покращується її стан, корисність, комфортабельність, зовнішній вигляд тощо у порівнянні з тим станом, в якому річ знаходилася до передачі наймачеві.

У справі, що переглядається, умовами договору оренди нерухомого майна передбачено, що орендодавець надає орендареві квартиру в придатному для використання за призначенням стану (підпункт 2.1.2 пункту 2.1 розділу 2 договору); орендар за свій рахунок, в разі потреби, проводить поточний ремонт об`єкта нерухомості (підпункт 2.2.7 пункту 2 розділу 2 цього договору); відповідальність за належний технічний стан об`єкта нерухомості на термін дії договору несе орендодавець (пункт 5.1 розділу 5 договору оренди); орендар не має права проводити перевлаштування та реконструкцію об`єкта нерухомості, змінювати стан майна без погодження з орендодавцем (пункт 6.2 розділу 6 договору).

На момент передання квартири в оренду ОСОБА_2 ця квартира була у належному стані та відповідала вимогам і нормам протипожежної безпеки та промислової санітарії, екологічним та іншим вимогам, встановленим актами України, що підтверджується актом приймання-передання квартири від 14 жовтня 2018 року, підписаним сторонами договору оренди.

Втім, як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, 12 листопада 2018 року відбулося залиття орендованої квартири. 01 квітня 2019 року сторони уклали додаткову угоду № 2 до договору оренди, у якій досягли згоди про те, що у зв`язку із залиттям об`єкта нерухомості третіми особами орендар, за погодженням сторін, зобов`язується відновити об`єкт нерухомості до стану належного для проживання та санітарних норм за власні кошти в національній валюті України у розмірі, еквівалентному 55 000, 00 дол. США.

Отже, за обставинами справи, що переглядається, у зв`язку із залиттям спірної квартири орендар за погодженням з орендодавцем зобов`язався відновити за власні кошти об`єкт нерухомості до стану, придатного для проживання.

Тобто паркетна продукція, вартістю 100 000, 00 грн, придбана ОСОБА_2 саме з метою подальшого здійснення капітального ремонту орендованої квартири, що було необхідним для забезпечення експлуатації квартири за призначенням, що узгоджується з умовами додаткової угоди від 01 квітня 2019 року № 2 до договору оренди, а не задля поліпшення стану квартири, враховуючи те, що квартира до залиття була у належному стані. Тож підлогове покриття придбавалося орендарем для здійснення відновлювального ремонту квартири, зумовленого не залежними від орендаря причинами, а не для поліпшення орендованої квартири за допомогою цього покриття, зумовленого виключно бажанням орендаря покращити його стан, зовнішній вигляд у порівнянні з тим станом, в якому підлогове покриття знаходилося до передачі квартири в оренду.

Відтак, спірні правовідносини регулюються статтею 776 ЦК України, в частині третій якої визначено, що якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за найм речі, або вимагати відшкодування вартості ремонту; вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Зустрічний позов відповідач ОСОБА_2 пред`явив, зокрема, з підстав, передбачених у частині третій статті 776 ЦК України.

У справі, що переглядається, суди встановили, що у січні 2020 року ОСОБА_1 здійснила заміну замків на вхідних дверях орендованої квартири, що унеможливило використання цього об`єкта нерухомості ОСОБА_2 , а 06 лютого 2020 року надіслала ОСОБА_2 повідомлення про розірвання договору оренди з 29 березня 2020 року. Відповідач отримав це повідомлення 03 березня та 06 березня 2020 року надіслав ОСОБА_1 листа з проханням, зокрема, відшкодувати вартість відновлювальних ремонтних робіт квартири, викликаних її залиттям.

З наведених підстав, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачених ним коштів у розмірі 100 000, 00 грн за придбання паркетної продукції, необхідної для відновлення квартири після її залиття з вини третіх осіб, що відповідає частині третій статті 776 ЦК України.

Помилковим є твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 , зважаючи на відсутність доказів укладення паркету на підлогу, має право на його вилучення, а не на компенсацію його вартості згідно з частиною другою статті 778 ЦК України.

У частинах другій, третій статті 778 ЦК України передбачено, що якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за найм речі.

Тобто навіть, якби мало місце поліпшення стану квартири шляхом придбання підлогового покриття, а не відновлювальний ремонт, зумовлений залиттям квартири, орендар, який зробив це поліпшення за згодою орендодавця, мав право на власний розсуд обрати спосіб захисту його прав, а саме просити суд вилучити поліпшення, якщо вони можуть бути відокремлені від речі без її пошкоджень; відшкодувати вартість необхідних витрат; зарахувати їх вартість в рахунок орендної плати.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 906/674/17, відповідно до яких законодавством закріплено право наймача на проведення поліпшень майна, яке є предметом договору найму, лише за згодою наймача. Поліпшення майна означає проведення в ньому таких змін, завдяки яким істотно збільшується вартість майна, його корисність, порівняно зі станом, в якому воно було до передачі його наймачу, без зміни функціонального призначення речі. Відповідно, якщо наймодавець дає згоду на проведення таких поліпшень, він зобов`язується прийняти в зміненому стані річ, яка має більш високу вартість, і відшкодувати наймачеві понесені ним витрати на невіддільне поліпшення. Цивільне законодавство надає наймачу альтернативне право щодо вибору форми відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Водночас право вибору предмета альтернативного зобов`язання належить орендарю, якщо інше не встановлене договором.

Отже, Верховний Суд вже сформулював висновок щодо застосування статті 778 ЦК України в контексті права наймача на обрання передбачених цією статтею альтернативних форм відшкодування понесених ним витрат на поліпшення майна, тому доводи касаційної скарги щодо відсутності такого висновку Верховного Суду є безпідставними.

Наведеному правовому висновку оскаржувані судові рішення відповідають.

Альтернативні форми відшкодування понесених наймачем витрат на капітальний ремонт майна передбачено і у статті 776 ЦК України, яка підлягає застосуванню у справі, що переглядається.

ОСОБА_2 на власний розсуд обрав один із способів захисту, що передбачений законодавством, просив відшкодувати вартість понесених ним витрат на придбання паркетної продукції, яка призначалася та була потрібною для здійснення відновлювального ремонту орендованої ним квартири.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20.

У цій постанові Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20. Суди вважали доведеним факт оплати ОСОБА_2 паркетної продукції вартістю 100 000, 00 грн та її поставки в орендовану квартиру задля здійснення за згодою ОСОБА_1 відновлювального ремонту після залиття, що відповідає принципу «найбільшої вірогідності доказів»

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неповністю дослідили обставини, які мають значення для вирішення справи, не підтвердилися.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Доводи, викладені у касаційній скарзі в частині незгоди з висновками судів щодо вирішення позову ОСОБА_2 , не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку поданим учасниками справи доказам та зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 витрат, понесених орендарем за згодою орендодавця на придбання паркетної продукції для відновлювального ремонту спірної квартири після її залиття, в розмірі 100 000, 00 грн.

Щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У пункті 3 частини першої статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Шлапаком Сергієм Сергійовичем у розмірі 15 000, 00 грн, позивачка ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції копію договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2020 року № 31 та копію додаткової угоди від 02 листопада 2020 року до договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2020 року № 31. За умовами цих угод клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання з надання правової допомоги, пов`язаної з аналізом, збором документів, підготовкою та поданням до суду позовної заяви про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за орендною платою за договором оренди нерухомого майна від 14 жовтня 2018 року; вартість таких послуг становить 10 000, 00 грн; оплата послуг адвоката, пов`язаних з участю в судових засіданнях у справі, підготовці процесуальних документів здійснюється, виходячи з розміру витраченого адвокатом часу та погодинної ставки, а саме 2 500, 00 грн за одну годину роботи адвоката; сторони домовилися, що оплата послуг адвоката здійснюється клієнтом протягом п`яти робочих днів після набрання законної сили рішенням суду.

Також ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції копію звіту від 16 листопада 2021 року про надані послуги за період з 02 листопада 2020 року до 18 квітня 2021 року та копію акта наданих послуг від 16 листопада 2021 року № 21, відповідно до яких адвокат Шлапак С. С. надав такі послуги: здійснив аналіз, збір документів, підготував та подав позов до суду, вартість цієї послуги 10 000, 00 грн; здійснив аналіз відзиву на позовну заяву, підготував та подав до суду відповідь на відзив, вартість цієї послуги 5 000, 00 грн з розрахунку двох витрачених годин.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, надану Адвокатським об`єднанням «Артур Резнік та Партнери», в розмірі 70 000, 00 грн ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції копію договору про надання правової допомоги від 19 квітня 2021 року № 22 та копію додаткової угоди від 19 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 19 квітня 2021 року № 22. За умовами договору клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання з надання правової допомоги, пов`язаної з представленням інтересів клієнта за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за орендною платою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат та стягнення коштів у справі № 758/12462/20-ц; оплата послуг адвокатського об`єднання з надання правової допомоги у справі № 758/12462/20-ц здійснюється, виходячи з розміру витраченого адвокатом часу та погодинної ставки, а саме 2 500, 00 грн за одну годину роботи адвоката; сторони домовилися, що оплата послуг адвоката здійснюється клієнтом протягом п`яти робочих днів після набрання законної сили рішенням суду у справі № 758/12462/20-ц.

Також ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції копію звіту від 17 листопада 2021 року про надані послуги за період з 19 квітня до 16 листопада 2021 року та копію акта наданих послуг від 18 листопада 2021 року № 75. Відповідно до цих документів адвокат Адвокатського об`єднання «Артур Резнік та Партнери» надав такі послуги: підготував та подав до суду відзив на зустрічний позов, вартість цієї послуги 12 500, 00 грн, з розрахунку п`яти витрачених годин; підготував та подав заперечення на відповідь на відзив на зустрічний позов, вартість цієї послуги 7 500, 00 грн, з розрахунку трьох витрачених годин; підготував заперечення проти клопотання про долучення доказів та проти додаткового клопотання про долучення доказів, за результатами долучених документів підготував додаткові пояснення щодо належності, достовірності та допустимості поданих доказів, вартість цих послуг 7 500, 00 грн, з розрахунку трьох витрачених годин; підготував заперечення проти клопотань про витребування доказів та клопотання про призначення судової експертизи, підготував клопотання про виклик у судове засідання судового експерта, вартість цих послуг 7 500, 00 грн, з розрахунку трьох витрачених годин; проаналізував витребувані судом документи та підготував додаткові пояснення з урахуванням нових документів, вартість цієї послуги 5 000, 00 грн, з розрахунку двох витрачених годин; ознайомився з матеріалами справи 19 липня, 16 серпня та 19 жовтня 2021 року, вартість цієї послуги 7 500, 00 грн, з розрахунку трьох витрачених годин; брав участь в судових засіданнях, вартість цієї послуги 22 500, 00 грн, з розрахунку дев`яти витрачених адвокатом годин.

ОСОБА_2 у листопаді 2021 року подав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, у якому просив відмовити ОСОБА_1 у стягненні таких витрат у розмірі 85 000, 00 грн, посилаючись виключно на те, що вона не надала доказів на підтвердження здійснення оплати послуг адвокатів.

Інших доводів, зокрема щодо неспівмірності витрат на оплату послуг адвокатів, зазначене клопотання не містить. Таких доводів відповідач не зазначав також й у відзиві на касаційну скаргу. Відтак ОСОБА_2 не довів неспівмірність витрат, понесених ОСОБА_1 на оплату послуг адвокатів.

За умовами додаткової угоди від 02 листопада 2020 року до договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2020 року № 31, укладеної з адвокатом Шлапаком С. С., та додаткової угоди від 19 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 19 квітня 2021 року № 22, укладеної з Адвокатським об`єднанням «Артур Резнік та Партнери», сторони домовилися, що оплата послуг адвоката здійснюється клієнтом протягом п`яти робочих днів після набрання законної сили рішенням суду.

Згідно з частинами першою, другою статті 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Отже, ОСОБА_1 мала сплатити вартість наданих послуг протягом п`яти робочих днів після набрання законної сили рішенням суду, тобто через п`ять робочих днів після ухвалення Київським апеляційним судом постанови від 25 липня 2022 року, якою рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що заявник не надав до суду доказів на підтвердження фактичної оплати професійних послуг адвоката в розмірі 85 000, 00 грн, тож немає правових підстав для стягнення цих витрат за браком доказів їх дійсного понесення.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Верховний Суд погоджується з наведеним доводом касаційної скарги з таких підстав.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

У справі, що переглядається, додаткове рішення ухвалене судом першої інстанції 16 грудня 2021 року та 25 липня 2022 року залишене без змін постановою апеляційного суду, тобто на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень строк на оплату вартості послуг адвокатів не закінчився, тому відмова судів у відшкодуванні ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

З наведених підстав додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року в частині висновків щодо заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості підтвердження фактичного проведення оплати професійних послуг адвоката згідно з погодженим та підписаним сторонами актами наданих послуг за умови, що строк такої оплати на час ухвалення додаткового рішення не настав.

Втім, такі доводи заявника є необґрунтованими, оскільки відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та про їх незастосування судами попередніх інстанцій ОСОБА_1 наголошувала в касаційній скарзі.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 , Верховний Суд врахував, що такі витрати у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Первісний позов ОСОБА_1 задоволено на 63, 3 %, оскільки із заявлених 246 053, 64 грн суд першої інстанції стягнув 155 706, 37 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено на 4, 4 %, оскільки із заявлених 2 255 401, 89 грн суд першої інстанції стягнув 100 000, 00 грн.

Наступним питанням, яке підлягає з`ясуванню, є вартість наданих адвокатами послуг окремо за первісним та зустрічним позовами.

За первісним позовом адвокат Шлапак С. С. підготував позов та відповідь на відзив, що підтверджується звітом від 16 листопада 2021 року про надані послуги за період з 02 листопада 2020 року до 18 квітня 2021 року згідно з додатковою угодою від 02 листопада 2020 року до договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2020 року № 31. Вартість таких послуг становить 15 000, 00 грн.

Також Верховний Суд врахував, що адвокат Адвокатського об`єднання «Артур Резнік та Партнери» знайомився з матеріалами справи та брав участь у судових засіданнях. Вартість таких послуг становить 30 000, 00 грн. Надання цих послуг стосується однаковою мірою первісного та зустрічного позовів, тому половина вартості цих послуг враховується до послуг, наданих за первісним позовом, а інша частина - до послуг, наданих за зустрічним позовом.

Отже, загальна вартість наданих адвокатами послуг за первісним позовом становить 30 000 грн.

З огляду на те, що первісний позов задоволено на 63, 3 %, тому з ОСОБА_2 потрібно стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 990, 00 грн.

За зустрічним позовом адвокат Адвокатського об`єднання «Артур Резнік та Партнери» підготував відзив на зустрічний позов, заперечення на відповідь на відзив на зустрічний позов, заперечення проти клопотання про долучення доказів та проти додаткового клопотання про долучення доказів, додаткові пояснення щодо належності, достовірності та допустимості поданих доказів, заперечення проти клопотань про витребування доказів та клопотання про призначення судової експертизи, підготував клопотання про виклик в судове засідання судового експерта, проаналізував витребувані судом документи та підготував додаткові пояснення з урахуванням нових документів, ознайомився з матеріалами справи та брав участь у судових засіданнях, що підтверджується звітом від 17 листопада 2021 року про надані послуги за період з 19 квітня до 16 листопада 2021 року згідно з додатковою угодою від 19 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 19 квітня 2021 року № 22.

Вартість таких послуг за зустрічним позовом становить 55 000, 00 грн (70 000, 00 грн - 15 000, 00 грн), з урахуванням того, що половина витрат за ознайомлення з матеріалами справи та за участь в судових засіданнях врахована до послуг наданих за первісним позовом.

З огляду на те, що зустрічний позов задоволено на 4, 4 %, відтак відмовлено в задоволенні вимог на 95, 6 %, тому з ОСОБА_2 потрібно стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 52 580, 00 грн.

Тож, підсумовуючи, загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , становить 71 570, 00 грн (18 990, 00 грн (за первісним позовом) + 52 580, 00 грн (за зустрічним позовом)).

Щодо клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи з участю його представника

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Верховний Суд створює учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Водночас згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі Axen v. Germany, заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі Varela Assalino contre le Portugal, заява № 64336/01). Так, у випадках коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

ЄСПЛ у рішенні від 26 травня 1988 року у справі Ekbatani v. Sweden, заява № 10563/83,зазначив, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.

Оскільки Верховний Суд у справі, що переглядається, не встановив потреби викликати учасників справи з метою надання ними пояснень, то у задоволенні відповідного клопотання ОСОБА_2 , викладеного у відзиві на касаційну скаргу, потрібно відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд переглянув оскаржувані судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, а саме в частині висновків щодо частково задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та відмови позивачу ОСОБА_1 у відшкодуванні витрат на професійну правничу.

Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині висновків щодо частково задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в частині висновків щодо частково задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, з урахуванням того, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд зробив висновок, що оскаржувані судові рішення в зазначеній частині не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у зазначених у касаційній скарзі постановах.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині висновків щодо частково задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , а саме щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів в розмірі 100 000, 00 грн, потрібно залишити без змін.

Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, про те, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

З огляду на викладене, додаткове рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині висновків щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу потрібно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 таких витрат у розмірі 71 570, 00 грн з урахуванням пропорційності розміру задоволених вимог первісного позову та розміру вимог зустрічного позову, в задоволенні яких відмовлено.

За приписами пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини(частини перша-четверта статті 412 ЦПК України).

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та скасування судових рішень в частині вирішення питання про відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, однак правовий результат вирішення спору щодо суті залишився без змін, то судові витрати, понесені заявником у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи з участю його представника відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 залишити без змін.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суму у розмірі 71 570, 00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко