печерський районний суд міста києва
Справа № 760/3403/22-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Чепляка А. С.

справа №760/3403/22-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Національна поліція України,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути із Національної поліції України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 11 035, 00 грн, моральну шкоду у розмірі 25 000, 00 грн та судові витрати, зобов?язати Національне антикорупційне бюро України відкрити кримінальне провадження по факту корупційних дії співробітників Національної поліції України.

В обґрунтування позову зазначає, що він є ветераном МВС України, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 від 31 жовтня 2003 року.

11 жовтня 2021 року звернувся до Центральної поліклініки МВС України для протезування зубів, однак йому було повідомлено, що він повинен доплатити 310, 00 грн за компоненти, які одержуються від приватних компаній, що, як вважає позивач, є порушенням ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-BP від 24.03.1998 року.

18.10.2021 року позивач звернувся до міністра МВС України для проведення перевірки законності вказаних дій.

Листом МВС України його було повідомлено про доручення розгляду вказаного запиту Національній поліції України.

Оскільки позивач не отримав відповіді про результат вказаного запиту, вважає що бездіяльністю органів досудового розслідування Національної поліції України, йому завдано матеріальної та моральної шкоди.

Зазначає, що розуміючи, що відповіді не буде, а відтак і продовження протезування не слід очікувати, позивач звернувся до приватної клініки, щоб закінчити протезування, за яке позивачем було сплачено 11 035, 00 грн, що вважає матеріальними збитками, які він поніс через бездіяльність Національної поліції України. Також вважає, що бездіяльністю відповідача йому було завдано моральну шкоду у розмірі 25 000, 00 грн, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 17.02.2022 року вказану справу направлено за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2022 року для розгляду вказаної справи визначено суддю Матійчук Г. О.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.06.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву.

Вказану ухвалу було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до розписки представник відповідача отримала копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 21.06.2022 року.

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу позивача, останній отримав копію ухвали - 30.06.2022 року.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

12.07.2022 року від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху.

12.07.2022 року надійшов відзив відповідача, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що у відповідності до вимог Порядку №930 та Закону України «Про звернення громадян», звернення ОСОБА_1 від 03.11.2021 року №Р-6927 розглянуто та 15.11.2021 року за вих. №61409/125/85-2021 ОСОБА_1 надано письмову відповідь за підписом начальника Солом`янського УП ГУНП у м. Києві Івана Жука, відповідь направлена простим поштовим відправленням, отже, позовні вимоги про стягнення з Національної поліції України матеріальної та моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 унаслідок ненадання відповіді йому є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Також зазначено, що у даній справі відсутні докази протиправності (незаконності) дій Національної поліції України, як центрального органу управління поліцією, а також причинно-наслідкового зв?язку між такими діями та шкодою, вважаємо недоведеним, що у спірних правовідносинах відсутній склад цивільного правопорушення, необхідного для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як стягнення шкоди, у зв?язку з чим позовні вимоги позивача про стягнення матеріальної та моральної шкоди є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.07.2022 року позовну заяву залишено без руху.

14.08.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає, що у відзиві Національної поліції України чітко проглядається бажання будь-яким шляхом уникнути законної відповідальності за невиконання своїх функцій.

03.11.2022 року від позивача на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12.07.2022 року надійшла нова редакція позовної заяви з уточненими вимогами, у якій просить стягнути із Національної поліції України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 11 035, 00 грн, моральну шкоду у розмірі 25 000, 00 грн та судові витрати.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2022 року повторно відкрито провадження у справі.

Вказану ухвалу було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу було направлено копію нової редакції позовної заяви з додатками.

13.12.2022 року від відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що ознайомившись зі змістом уточненої позовної заяви ОСОБА_1 , вбачається що предмет та підстави позову у його новій редакції не змінилися, також незмінними залишились позовні вимоги до Національної поліції України, а відтак Національна поліція України повністю підтримує попередньо поданий відзив на позовну заяву від 06.07.2022 вих. №1779/26/6-2022, та просить суд врахувати позицію Національної поліції України при прийнятті рішення у справі.

23.12.2022 року від позивача надійшла відповідь на додаткові пояснення, у яких зазначає, що позов підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Центральної поліклініки МВС України для протезування зубів.

18.10.2021 року ОСОБА_1 звернувся до міністра МВС України для проведення перевірки законності дії працівника Центральної поліклініки МВС України, а саме: дати вказівку про перевірку законності вимог ОСОБА_2 про доплату ветеранами за протезування зубів, якщо ці вимоги протизакононні, то дати відповідні вказівки для проведення ОСОБА_1 зубів іншим лікарем, якщо ці протизаконні, то дати відповідні вказівки для відкриття кримінального провадження щодо ОСОБА_2 за ст. 189 (вимагання) або ст. 190 (шахрайство) КК України, в залежності від використання грошей ветеранів.

Листом МВС України №Р-31595 від 20.10.2021 року було повідомлено ОСОБА_1 про доручення розгляду вказаного запиту Національній поліції України.

15.11.2021 року за вих. №61409/125/85-2021 ОСОБА_1 надано письмову відповідь за підписом начальника Солом`янського УП ГУНП у м. Києві Івана Жука на його звернення.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов?язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайновоі) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 22 ЦК України визначає, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Дані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна віднести: суб`єктний склад завдавачів шкоди. Суб`єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи; завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами. Такі діяння можуть мати різноманітні види та форми: ними можуть бути різні накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи (причому немає значення, зроблені вони в усній чи в письмовій формі), які підлягають обов`язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані.

Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і неприйняття необхідних мір чи заходів, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.

Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів, посадових чи службових осіб, а також бездіяльність останніх, тобто невиконання покладених на них службових, посадових обов`язків.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилається на те, що листом МВС України було повідомлено ОСОБА_1 про доручення розгляду вказаного запиту Національній поліції України, однак позивач не отримав відповіді про результат вказаного запиту, тому вважає що бездіяльністю органів досудового розслідування Національної поліції, його завдано матеріальної та моральної шкоди.

Разом з тим, вказане не відповідає дійсності, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, вказане звернення було направлене Національною поліцією України на розгляд до ГУ НП у м. Києва, а у подальшому до Солом?янського управління поліції ГУ НА у м. Києві, яке 15.11.2021 року за вих. №61409/125/85-2021 надало ОСОБА_1 письмову відповідь за підписом начальника Солом?янського УП ГУНП у м. Києві Івана Жука на його звернення.

Отже, посилання позивача на нерозгляд його звернення від 18.10.2021 року не спростовуються матеріалами справи, не обґрунтовані та не підтверджується належними доказами, а ґрунтуються на припущеннях позивача.

Щодо того, що бездіяльністю Національної поліцією України завдано матеріальної шкоди у розмірі 11 035, 00 грн, то вказане не знайшло свого підтвердження при розгляді справи, ґрунтується виключно на припушеннях позивача та його власному трактуванні законодавства. Матеріали справи не містять доказів протиправності (незаконності) дій Національної поліції України, як центрального органу управління поліцією, а також причинно-наслідкового зв?язку між такими діями та шкодою, завданою позивачу, а отже у вказаних спірних правовідносинах відсутній склад цивільного правопорушення, необхідного для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як стягнення шкоди, у зв?язку з чим позовні вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованими. За наведених обставин, суд вважає недоведеним факт завдання позивачу матеріальної шкоди.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

До того ж позивачем не обґрунтована вимога в частині моральної шкоди саме в заявленому розмірі.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову в цілому.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв?язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 19, 56 Конституції України, ст. 15 , 16, 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволення позову ОСОБА_1 до Національної поліції України про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Національна поліції України, адреса: вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, .

Суддя Г.О. Матійчук