Справа № 952/102/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2023 Зачепилівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Яценка Є.І.,

за участі секретаря судового засідання Ніколенко Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Зачепилівка Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

ПозивачТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 010/0496/82/0013266 від 26.05.2011 у розмірі 24 121,09 грн., сплачений судовий збір у розмірі 2 684,00 грн. та витрати понесені на правову допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.05.2011 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №010/0496/82/0013266, відповідно до умов якого банк відкрив картковий рахунок відповідачу, з кредитним лімітом в розмірі 6000,00 грн., та процентною ставкою 36,9 %, з визначенням дати остаточного повернення кредиту 26.05.2013. Банк належним чином виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти.

Додатковою угодою від 22.02.2013 до Кредитного договору від 26.05.2011, за взаємною згодою сторін, були частково змінені його умови, а саме ліміт кредитування було збільшено до 9 000,00 грн., процентна ставка за користування кредитними коштами була встановлена в розмірі 36%, строк користування кредитними коштами встановлено до 22.02.2017.

26.06.2019 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-9, відповідно до якого ПAT «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за Кредитними договорами, в тому числі за договором № 010/0496/82/0013266 від 26.05.2011, укладеним з відповідачем.

За період користування кредитними коштами відповідачем здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, але заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не погашена. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, що підлягає стягненню з позичальника станом на 23.01.2023 становить: 10 407,47 грн. ( заборгованість за тілом кредиту); 297,40 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги. Також позивачем нараховано відсотки згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості 23.01.2023) у сумі 13 416,22 грн.. Нарахування 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України, позивачем не проводилось.

Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 24 121,09 грн., судові витрати на сплату судового збору у розмірі 2 684,00 грн. і на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

16.03.2023 відповідач подав відзив на позов у якому просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не можна вважати обґрунтованим, так як в ньому не зрозуміло з якої дати та як була розрахована сума заборгованості, оскільки позивач нарахував йому грошові зобов`язання по 22.01.2023, а кредитний договір припинив свою дію 22.02.2017, після чого позивач не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом. Сума витрат по оплаті гонорару адвокату в розмірі 9 000,00 грн. є завищеною та неспівмірною, оскільки категорія справи відноситься до малозначних. Також відповідач посилався на те, що його не було повідомлено про відступлення права вимоги новому кредитору. Крім того, відповідач просив застосувати строк позовної давності, оскільки кредитний договір припинив свою дію 22.02.2017, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише 15.02.2023, тобто з пропуском строку позовної давності.

07.04.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_2 на заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що при укладанні вищевказаного кредитного договору в п. 9.4 сторони домовилися про те, що позовна давність за спорами, що випливають із Договору, становить 70 років. Вказане застереження до цього Договору є договором про збільшення строку позовної давності. Отже, враховуючи наведене, позовна давність стягувачем пропущена не була. Щодо заперечень відповідача про неправильне здійснення розрахунку заборгованості, то вони здійснені позивачем відповідно до кредитного договору та норм чинного законодавства. Факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань ( Постанова КЦС ВС від 06.02.2018 у справі № 278/1679/13-ц).

В судове засідання сторони не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи без їхньої участі.

Згідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до вимог ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження. Суд з власної ініціативи розгляд справи проводить в судовому засіданні з повідомленням сторін (без виклику).

Згідно з положеннями ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, зваживши доводи сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 26.05.2011 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №010/0496/82/0013266, відповідно до умов якого банк відкрив картковий рахунок відповідачу, з кредитним лімітом в розмірі 6000,00 грн., та процентною ставкою 36,9 %, з визначенням дати остаточного повернення кредиту 26.05.2013. Рахунок клієнта відкритий в банку для зарахування заробітної плати та здійснення договірного списання .

Відповідно до ст.1 п.1.2 вказаного кредитного договору, за користування кредитними коштами встановлена процентна ставка в розмірі 36,9%.

У ст. 3 п. 3.1, 3.4 сторони визначили, що за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплачувати банку проценти зазначеною у п.1.2 Договору. Погашення процентів здійснюється щомісячно шляхом договірного списання грошових з Рухунку, у тому числі за рахунок збільшення заборгованості за кредитом. У п. 3.5 вказано, що в разі недостатності на рахунку позичальника коштів, належних до сплати кредитору за цим Договором на дату здійснення договірного списання коштів з рахунку, позичальник вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань за цим Договором.

У п. 4.7 сторони визначили, що кредитор має право без згоди клієнта відступити свої права вимоги за договором будь-якій особі.

У ст.9 п. 9.4 цього договору сторони погодили, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням умов цього Договору застосовується строк позовної давності тривалістю у 70 років.

Додатковою угодою від 22.02.2013 до Кредитного договору від 26.05.2011, за взаємною згодою сторін, були частково змінені його умови, а саме ліміт кредитування було збільшено до 9 000,00 грн., процентна ставка за користування кредитними коштами була встановлена в розмірі 36%, строк користування кредитними коштами встановлено до 22.02.2017.

26.06.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-9, відповідно до якого AT «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги до боржників вказаних у реєстрі боржників, та щодо портфелів заборгованості, в тому числі і за договором кредиту № 010/0496/82/0013266 від 26.05.2011, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , з сумою заборгованості, на момент укладення договору відступлення права вимоги, 10 407,47 грн. основна сума кредиту, 297,40 грн. заборгованість за відсотками.

23.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» на суму заборгованості за кредитом нараховано відсотки за ставкою 36% річних за користування грошовими коштами за період 26.06.2019 по 22.01.2023 (включно) в розмірі 13 416,22 грн.

У п. 2.3 договору відступлення права вимоги №114/2-9 від 26.06.2019 сторони погодили, що новий кредитор набуває права грошових вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належного виконання грошових та інших зобов`язань за Кредитними договорами.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини щодо стягнення заборгованості за договором кредиту.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

Згідно ч.1 ст. 512 ЦК України, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ч.1ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч.2ст. 516 ЦК України).

Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

У зв`язку з наведеним, оскільки матеріали справи не містять доказів відсутності заборгованості за основним боргом або часткового її погашення відповідачем ОСОБА_1 та враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ані первісному, ані новому кредитору не повернуті, а також беручи до уваги вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по основній сумі кредиту в розмірі 10 407,47 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги в сумі 297,40 грн. та нарахованих відсотків згідно Кредитного Договору, з моменту переуступки права вимоги по дату виготовлення розрахунку, тобто з 26.06.2019 року по 23.01.2023 року, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено вище, сторони, укладаючи 26.05.2011 кредитний договір № 010/0496/82/0013266 (з урахуванням Додаткової угоди від 22.02.2013) погодили розмір відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 36%.

Так, згідно з розрахунком заборгованості за Договором № 010/0496/82/0013266 від 26.05.2011 станом на 23.01.2023 заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (26.06.2019) становить 297,40 грн. та нараховані відсотки згідно Договору, з дати відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку (з 26.06.2019 року по 23.01.2023) складають 13 416,22 грн.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

В той же час, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18, від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року в справі № 14-318цс18 та від 26 червня 2019 року в справі № 61-23188св18.

Як було вже встановлено вище, строк кредитування сторонами визначений до 22.02.2017 (п. 1.2 Додаткової угоди від 22.02.2013), тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за період з 26.06.2019 року по 23.01.2023 не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування відсотків припинено.

Отже, з огляду на наведене, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, до стягнення підлягає сума заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги (26.06.2019) в розмірі 297,40 грн.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, то суд вважає доцільним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч.2 ст. 6 ЦК України).

За змістом ч.3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

У п. 9.4 кредитного договору від 26.05.2011 сторони погодили, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням Договору застосовується строк позовної давності тривалістю у 70 років .

Доказів внесення змін до вказаного договору, укладення додаткових угод до нього, тощо, якими б вносилися зміни щодо раніше погоджених строків давності, відповідачем надано не було.

За такого, суд вважає, що заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Щодо визначення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд вважає доцільним зазначити наступне.

Позивач просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу кошти у розмірі 9 000,00 грн.

На підтвердження понесення таких витрат позивачем надано наступні докази: - Договір №03-01/2023 про надання правничої допомоги від 03.01.2023, укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та АО «Лігал Ассістанс»; платіжне доручення № від 17.01.2023 на суму 56 000,00 грн.; заявку на надання юридичної допомоги № 170 від 05.01.2023 на суму 9 000,00 грн. з переліком наданих послуг ( надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти 3 000,00 грн. (1 година), складання позовної заяви про стягнення боргу, підготовка та друк необхідних документів 6 000,00 грн. (4 години/1500 грн.); Витяг з Акту № 2 про надання юридичної допомоги від 09.01.2023 на суму 9 000,00 грн. (у якому список наданих послуг та витрачений час є аналогічним наведеному вище).

Відповідач заперечував проти розміру вказаних витрат, просив зменшити їх розмір, з огляду на їх не співмірність з обсягом та складністю робіт, оскільки дана категорія справ відноситься до малозначних.

За положеннями ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в т.ч. - на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у ч.5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 141 цього Кодексу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11. 2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, а також зазначив про неспівмірність цих витрат зі складністю справи.

При визначенні розміру судових витрат на правничу правову допомогу, суд приймає до уваги обсяг робіт, проведений Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», що підтверджуються матеріалами справи, а саме складання ним позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором, ціну позову (24 121,09 грн.), а також те, що спір у даній справі є малозначним, та вважає що понесені ТОВ «Вердикт Капітал» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн. не відповідають вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягають зменшенню до 3000 грн.

Разом із цим, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 180,96 грн. (44%).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3-5,8-13,76-77,81,89,141,263-266,268,272-273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (04053, м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, ) заборгованість за кредитним договором № 010/0496/82/0013266 від 26.05.2011 в розмірі 10 704,87 грн., а також стягнути судові витрати по оплаті послуг адвоката в розмірі 3 000,00 грн. та судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1 180,96 грн., а всього стягнути 14 885,83 грн..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду або через Зачепилівський районний суд Харківської області.

Головуючий, суддя Є.І. Яценко