Провадження № 22-ц/802/592/23 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника особи, яка не брала участь у справі Максимчука Ю. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що з 30 січня 1986 року по час звернення до суду зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона отримала для проживання як вчитель місцевої школи. Документи, які стали підставою для вселення, не збереглися.

Позивач також вказувала, що їй невідомо хто є власником вищевказаного житла, оскільки на балансі сільської ради воно не перебуває, до державного житлового фонду не входить і право власності на нього за іншими юридичними чи фізичними особами не зареєстроване.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що вона постійно, відкрито та безперервно проживає у зазначеній квартирі починаючи з 1986 року, згідно рішення органу місцевого самоврядування від 24 березня 1994 року їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,02 га для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд і в інший спосіб оформити своє право власності на дане житло не може, позивач просила суд визнати за нею право власності на вказану квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що прийняте судом з порушенням норм процесуального та матеріального права, особа, яка не брала участь у справі, ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, у якій просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивна тим, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення, не були враховані ті обставини, що позивач вселилась у спірну квартиру і користується цим житлом з волі його власника та на певній правовій підставі, тобто являється титульним володільцем даного житла, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення суду таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права і встановленим обставинам справи, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга особи, яка не брала участь у справі, підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки власник спірної квартири невідомий, позивач добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно ним користуватися більше ніж десяти років, то є всі підстави для набуття останньою права власності на це майно за набувальною давністю.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 30 січня 1986 року по даний час зареєстрована та проживає у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка була надана їй у користування, як вчителю Ратнівської загальноосвітньої школи Луцького району Волинської області (а.с.13, 17).

З наявних в матеріалах справи письмових доказів: листа-відповіді наданого на ім`я позивача прокуратурою Волинської області; витягу з протоколу загальних зборів співвласників № 2 від 25 березня 2000 року КСП «Рать»; виписки з погосподарської книги № 2 с. Ратнів за 2022 рік, виданої відділом «Центр надання адміністративних послуг Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області», вбачається, що квартира, у якій проживає позивач, належала до житлового фонду КСП «Рать», який був ним розпайований з видачею майнових сертифікатів на дане нерухоме майно членам сільськогосподарського підприємства, та тимчасово переданий на баланс сільськогосподарського приватного підприємства «Рать» для подальшого вирішення питання розпаювання цього житлового фонду і видачі майнових сертифікатів на право власності на частку у ньому бувшим членам КСП «Рать» (а.с. 48, 57, 110-114).

З приєднаної до матеріалів справи копії протоколу № 4 зборів спостережної ради з врегулювання пайових відносин від 21 липня 2020 року ПСГП «Рать» слідує, що спостережною радою було прийнято рішення виділяти в натурі квартири власникам майнових сертифікатів (на житло)на балансову вартість даних квартир згідно даного списку, у якому під номером «9» вказана квартира де проживає позивач ОСОБА_1 із зазначенням балансової вартості цього житла в сумі 19602 грн (а.с. 83-85).

Крім того, з наданих особою, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 копії свідоцтва про право власності на спадщину за законом, свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства встановлено, що після смерті батька остання успадкувала права на майнові пай померлого ОСОБА_4 члена колективного сільськогосподарського підприємства «Рать» Луцького району Волинської області, видані Ратнівсьвою сільською радою Луцького району Волинської області 08 жовтня 2002 року, реєстраційний № 300, та 23 січня 2004 року, реєстраційний № 43, і 10 грудня 2014 року Ратнівською сільською радою їй було видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСГП (майновий сертифікат) на житло Серія НОМЕР_1 , а саме на частку в розмірі 3873 грн від загальної вартості майна пайового фонду підприємства, що становить 866616 грн.

Дана обставина дає підстави вважати, що оскаржуваним рішенням суду порушуються права ОСОБА_3 , як власника частки у розпайованому КСП «Рать» житловому фонді, до якого належить будинок АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище тобто передбачених чинним законодавством умов у їх сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Отже, враховуючи ті обставини, що квартира, на яку позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю, є частиною розпайованого КСП «Рать» майна, на яке бувшим членам КСП видані майнові сертифікати тобто наявні інші особи, які вправі претендувати на дане нерухоме майно, і вказана квартира їй надавалась для проживання з сім`єю як вчителю місцевої школи саме власником цього житла, що в свою чергу підтверджує титуність володіння останньою цим нерухомим майном, колегія суддів дійшла висновку, що відкритість і безперервність користування ОСОБА_1 квартирою не є достатніми підставами для набуття останньою права власності на це нерухоме майно за правилами статті 344 ЦК України. За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_3 , а тому її позов до задоволення не підлягає.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи і як наслідок неправильним застосуванням норм матеріального права, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді