УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 127/14226/22

провадження № 61-2735ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру

медико-соціальної експертизи, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення.

В обґрунтування позову вказувала, що працює на посаді старшої медичної сестри у спеціалізованій травматологічній медико-соціальній експертній комісії Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи.

3 червня 2022 року її притягнено до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани за порушення трудової дисципліни.

Вважала наказ незаконним, оскільки покладені на неї посадові обов`язки виконувала належним чином, порушень трудової дисципліни не вчиняла.

Крім того, вказувала, що наказ виданий не головним лікарем Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, а в.о. головного лікаря Андросовою Н. С., яка не наділена повноваженнями вирішувати питання щодо притягнення працівників до дисциплінарної відповідальності.

За таких обставин просила скасувати наказ в.о. головного лікаря Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи Андросової Н. М. № 57/к/тр від 3 червня 2022 року «Про оголошення догани Діані Огороднік».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2022 року позов задоволено.

Скасовано наказ в.о. головного лікаря Вінницького обласного центру

медико-соціальної експертизи Андросової Н. М. № 57/к/тр від 3 червня 2022 року «Про оголошення догани Діані Огороднік».

Стягнено з Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи на користь ОСОБА_1 992,40 грн у відшкодування судового збору.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області

від 15 листопада 2022 року стягнено з Вінницького обласного центру

медико-соціальної експертизи на користь ОСОБА_1 10 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2022 року - без змін.

Не погоджуючись з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2022 року та постановою Вінницького апеляційного суду

від 19 січня 2023 року,ОСОБА_2 20 лютого 2023 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2022 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2023 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 199/2512/16-ц (провадження № 61-11071св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Вінницький міський суд Вінницької області виходив з того, що письмові пояснення ОСОБА_1 та акт про відсутність на роботі від 9 травня 2022 року не підтверджують відсутності позивача на робочому місці без поважних причин 9 травня 2022 року з 8 години до 11 години 30 хвилин. Інших належних доказів відсутності ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин відповідачем суду не надано.

Вінницький міський суд Вінницької області вважав, що Вінницьким обласним центром медико-соціальної експертизи порушено вимоги статей 139,

147-149 КЗпП України.

За таких обставин, з урахуванням відсутності в діях позивача ознак дисциплінарного проступку, дійшов висновку про обґрунтованість її вимог щодо скасування наказу в.о. головного лікаря Вінницького обласного центру

медико-соціальної експертизи Андросової Н. М. № 57/к/тр від 3 червня 2022 року.

З висновком суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильне застосування норм матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що з 2 жовтня 2006 року ОСОБА_1 працює на посаді старшої медичної сестри травматологічної медико-соціальної експертної комісії Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи.

Посадовою інструкцією старшої медичної сестри визначено, що старша медична сестра відповідає за роботу медичного реєстратора і забезпечує спільно з лікарями роботу Медико-соціальної експертної комісії. Функціональні обов`язки: забезпечення нормальних умов для роботи комісії; постійний контроль за роботою медичного реєстратора; своєчасне і акуратне виконання вказаних комісією рекомендацій та інших призначень лікарів-експертів; контроль попередніх записів і викликів хворих; виписка довідок, витягів з акту огляду та іншої вихідної документації; ведення протоколів засідань

Медико-соціальної експертної комісії; ведення журналу обліку довідок

Медико-соціальної експертної комісії, виданих інваліду; ведення журналу обліку довідок; в дні засідання комісії стежити за самопочуттям хворих і надавати їм в необхідних умовах долікарняну допомогу; забезпечення, зберігання і поповнення, по мірі необхідності, медичного та господарського обладнання, аптечки та інших засобів надання першої медичної допомоги; складення графіка роботи під керівництвом голови Медико-соціальної експертної комісії або відповідального лікаря; ведення табеля обліку робочого часу співробітників; правильна організація архіву і збереження актів огляду Медико-соціальної експертної комісії; участь у проведенні організаційно-методичної роботи

Медико-соціальної експертної комісії; надання допомоги голові

Медико-соціальної експертної комісії у підготовці і складенні звіту про роботу Медико-соціальної експертної комісії за формою № 14; одержання за дорученням бланків суворої звітності, їх облік та зберігання; організація обліку та забезпечення зберігання інструктивно-методичної та наукової літератури; виконує за дорученням голови Медико-соціальної експертної комісії інші завдання.

Наказом в.о. головного лікаря Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи Андросової Н. М. № 57/к/тр від 3 червня 2022 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин 9 травня 2022 року з 8 години до 11 години 30 хвилин.

Підставою видання наказу № 57/к/тр від 3 червня 2022 року слугували акт про відсутність на роботі та письмові пояснення позивача.

Зі змісту акта від 9 травня 2022 року судами попередніх інстанцій встановлено, що його складено о 10 годині 25 хвилин, а також те, що 9 травня 2022 року

о 10 годині 25 хвилин працівники Медико-соціальної експертної комісії, а саме: ОСОБА_3 - голова Медико-соціальної експертної комісії, ОСОБА_4 - лікар ортопед-травматолог, ОСОБА_5 - лікар-невропатолог, ОСОБА_1 -сестра медична старша, ОСОБА_6 - реєстратор медичний були відсутні на робочому місці.

10 травня 2022 року голова спеціалізованої травматологічної Медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_3 подав доповідну, зі змісту якої судами встановлено, що всі члени комісії 9 травня 2022 року о 8 годині були присутні на роботі, обговоривши робочі питання, кожен працівник почав працювати окремо; комісія у складі лікарів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 поїхала на огляд хворого в село Ведмеже Вушко Вінницького району, старша медсестра ОСОБА_1 понесла виписку з огляду Медико-соціальної експертної комісії до Пенсійного фонду, медичний реєстратор ОСОБА_6 пішов до поштового відділення з кореспонденцією. Після закінчення огляду пацієнта комісія повернулась на своє робоче місце, де вже були ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які працювали на своїх місцях.

З письмових пояснень ОСОБА_1 судами попередніх інстанцій також встановлено, що 9 травня 2022 року вона працювала з 8 години до

15 години 42 хвилин, виконуючи свою посадову інструкцію та розпорядження голови комісії.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до частини першої статті 142 КЗпП трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

У частині першій статті 147 КЗпП України закріплено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Згідно з частиною першою статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 664/2820/15-ц зазначено, що ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Судами першої та апеляційної інстанцій враховано, що підставою для видачі оскаржуваного наказу є акт про відсутність на роботі. При цьому його складено о 10 годині 25 хвилин, зокрема, про те, що 9 травня 2022 року о 10 годині 25 хвилин ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці.

За таких обставин суди правильно вважали, що в акті зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці саме о 10 годині 25 хвилин, а не в період

з 8 години до 11 години 30 хвилин, як зазначено у наказі про накладення дисциплінарного стягнення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте Вінницьким обласним центром медико-соціальної експертизи не доведено вчинення позивачем дисциплінарного проступку - відсутності на робочому місці 9 травня 2022 року з 8 години до 11 години 30 хвилин.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 199/2512/16-ц (провадження № 61-11071св18), відхиляються касаційним судом, оскільки встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи не є подібними з встановленими обставинами у справі № 127/14226/22.

У постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 199/2512/16-ц (провадження № 61-11071св18) судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач самовільно перенесла консультацію в групі П14-4 з навчальної дисципліни «Організація судових та правоохоронних органів» з 3 грудня 2015 року на 30 листопада 2015 року.

Підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є порушення вимог пункту 2.22 Посадової інструкції, регламенту роботи кафедри кримінально-правових дисциплін, розкладу навчальних занять, консультацій та іспитів.

У вказаній справі касаційний суд погодився з висновком судів про те, що зміна доцентом кафедри дати проведення консультації перед іспитом є порушенням трудової дисципліни, тому наказ в.о. ректора Університету митної справи та фінансів від 29 грудня 2015 року № 807-к «Про оголошення догани» прийнято роботодавцем у відповідності до вимог закону.

При цьому у справі № 127/14226/22 судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено порушення позивачем трудової дисципліни, оскільки відповідачем не доведено відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 9 травня 2022 року

з 8 години до 11 години 30 хвилин.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове

матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук