УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року

м. Київ

справа № 757/45069/20-ц

провадження № 61-1873ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

відповідачі: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_4 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження та договору купівлі-продажу квартири,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернувся з позовом до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження та договору купівлі-продажу квартири.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 7 лютого 2022 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 лютого 2022 року - без змін.

Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду міста Києва

від 7 лютого 2022 року та постановою Київського апеляційного суду

від 22 листопада 2022 року, повний текст якої складено 15 грудня 2022 року, ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 6 лютого 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, обґрунтоване неотриманням повного тексту оскаржуваної постанови. Зазначає, що з матеріалами справи представник заявника ознайомилася 27 січня 2023 року.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Також слід зазначити, що під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду, а з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , строку на касаційне оскарженнярішення Печерського районного суду міста Києва від 7 лютого 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 лютого 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 761/3977/15-ц (провадження № 61-2570св21), від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18), від 30 червня 2021 року у справі № 554/991/18 (провадження № 61-11572св19), від 30 червня 2021 року у справі № 641/8823/17 (провадження № 61-6538св19), від 20 лютого 2019 року у справі № 753/8931/16-ц (провадження № 61-8144св18)

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Печерський районний суд міста Києва виходив з того, що Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією під час прийняття розпорядження № 399 від 6 липня 2018 року вжито всіх заходів для забезпечення житлових прав малолітніх дітей, а саме: вказано про те, що дозвіл надається за умови одночасного забезпечення кожного з малолітніх дітей 1/2 часткою квартири

АДРЕСА_1 ; попереджено батьків про відповідальність у випадку незабезпечення ними права власності на житло малолітніх дітей згідно з чинним законодавством України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказані у розпорядженні умови під час укладення спірного договору купівлі-продажу дотримані в повному обсязі.

Суд вказав, що відсутність з боку органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації перевірки квартири, яку за договором дарування від 22 серпня 2018 року набули у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не є підставою для визнання недійсним договору

купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, судом першої інстанції відхилено посилання позивача на

статтю 233 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, відповідно до якої правочин, що вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину, з огляду на те, що посилання на вказану норму є зміною підстави позову, проте позивач з відповідною заявою до суду не звертався.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 та його двом малолітнім дітям ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному.

6 липня 2018 року Печерська районна в місті Києві державна адміністрація розпорядженням № 399 надала дозвіл ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на укладення від імені та в інтересах їх малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , договору купівлі-продажу 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 , які належать їм на праві власності.

При цьому в розпорядженні вказано про те, що дозвіл на продаж квартири АДРЕСА_2 надається при одночасному забезпеченні малолітніх дітей на праві власності по 1/2 частці квартири

АДРЕСА_1 та покладенні грошових коштів від продажу часток квартири на банківські рахунки, відкриті на ім`я малолітніх дітей.

Крім того, Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією попереджено батьків про відповідальність при незабезпеченні ними права власності на житло малолітніх дітей та про те, що зазначені кошти можуть бути використані для вирішення соціально-побутових питань з дозволу та під контролем органу опіки та піклування.

22 серпня 2018 року ОСОБА_1 , діючий в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , уклав із ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_1 та його малолітнім дітям на праві власності. Ціна продажу квартири становила 2 120 274 грн. Договір посвідчений нотаріусом за згодою дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , викладеною у формі заяви, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р. О.

Зі змісту договору купівлі-продажу суди встановили, що за домовленістю сторін частина коштів за продану квартиру у сумі 706 758 грн перераховується покупцем на рахунок ОСОБА_2 , 706 758 грн - на рахунок ОСОБА_3 , 706 758 грн - на рахунок ОСОБА_1 (пункт 3 договору купівлі-продажу).

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що 22 серпня 2018 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Квартира є трикімнатною загальною площею 57,5 кв.м, житловою площею 38,7 кв.м.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (частина третя

статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини четвертої статті 177 Сімейного кодексу (далі - СК) України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Судами попередніх інстанції встановлено, що Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією під час прийняття розпорядження № 399 від 6 липня 2018 року вжито всіх заходів для забезпечення прав малолітніх дітей; порушень житлових та майнових прав дітей оспорюваним розпорядженням та договором купівлі-продажу не встановлено.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 761/3977/15-ц (провадження № 61-2570св21), від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18), від 30 червня 2021 року у справі № 554/991/18 (провадження № 61-11572св19), від 30 червня 2021 року у справі № 641/8823/17 (провадження № 61-6538св19), від 20 лютого 2019 року у справі № 753/8931/16-ц

(провадження № 61-8144св18), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин

у справі № 757/45069/20-ц.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 761/3977/15 (провадження № 61-2570св21) зазначено, що суди дійшли, з посиланням на положення статей 71, 224 ЦК України, висновку про нікчемність договору купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2014 року, оскільки вважали, що в квартирі на момент її продажу була зареєстрована малолітня донька позивача, а згоди органу опіки і піклування на відчуження нерухомості, право користування якою має дитина, сторони правочину не отримали. Верховний Суд вказав про неврахування судами того, що як нікчемні на підставі частини першої статті 224 ЦК України можуть бути кваліфіковані правочини, вчинені саме опікуном або піклувальником без згоди органу опіки та піклування. Сферою дії статті 71 ЦК не охоплюються правочини, вчинені батьками. Тому суди помилково вважали договір купівлі-продажу квартири, вчинений матір`ю малолітньої дитини без згоди органу опіки та піклування, нікчемним.

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18) Верховний Суд вказав, що малолітня дитина мала лише право на проживання у квартирі до укладення оспорюваного договору

купівлі-продажу. Враховуючи, що права та інтереси малолітньої дитини вчиненням оспорюваного правочину не порушені, відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Касаційний суд зазначив, що малолітня дитина має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому її житлові права відчуженням квартири, яка належала її бабі, не порушені.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 554/991/18 (провадження № 61-11572св19) касаційний суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що органи опіки та піклування повинні надавати згоду на укладення договорів щодо відчуження майна, якщо такі договори укладаються батьками або особами, які їх замінюють.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 641/8823/17 (провадження № 61-6538св19) вказано, що вчинення батьком малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Проте, встановивши, що дитина, яка на момент укладення договору купівлі-продажу була неповнолітньою, не мала і не має права власності на спірну квартиру, однак набула права користування житлом як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України,

статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право і проживає у спірній квартирі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки його укладення відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, та призвело до обмеження існуючого права неповнолітньої на той час дитини на користування житлом.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 753/8931/16-ц (провадження № 61-8144св18) касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про наявність у неповнолітньої дитини права користування квартирою з травня 2009 року, а вчинення батьком дитини відчуження майна за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

У справі № 757/45069/20-ц судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала, зокрема, двом малолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному. 6 липня 2018 року Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією розпорядженням № 399 надано дозвіл ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на укладення від імені та в інтересах їх малолітніх дітей договору купівлі-продажу 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 , які належать їм на праві власності.

За таких обставин судами попередніх інстанцій у справах, на які заявник посилається в касаційній скарзі, судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин справи.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. За таких обставин наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявником не підтверджено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду міста Києва

від 7 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду

від 22 листопада 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , строк на касаційне оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 грудня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду

від 16 листопада 2022 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження та договору купівлі-продажу квартири.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук