головуючий у суді І інстанції Матійчук Г.О.
провадження № 22-ц/824/3465/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення суми інфляційного збільшення матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України, у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 13 619 грн 88 коп. інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди, шляхом безспірного списання коштів ДКСУ з єдиного казначейського рахунку.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 липня 2010 року у справі № 2-2725/10 зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області виплатити на користь ОСОБА_2 недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік, як різницю між фактично виплаченою сумою та належною до виплати відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та вирішено питання судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 07 жовтня 2011 року та звернуто до виконання. 18 листопада 2011 року відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.

21 серпня 2013 року подано заяву про виконання рішення суду до Управління ДКСУ у Вишгородському районі.

21 травня 2015 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/1905/15-ц змінено спосіб і порядок виконання судового рішення у справі № 2-2725/10.

16 січня 2018 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області замінено сторону у виконавчому провадженні у справі № 2-2725/10, з ОСОБА_2 на ОСОБА_1

19 лютого 2018 року до ДКСУ направлено копію ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2018 року про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі № 2-2725/10 та реквізити для перерахування коштів.

20 серпня 2019 року ДКСУ на виконання виконавчого листа, виданого 09 листопада 2011 року Вишгородським районним судом Київської області у справі № 2-2725/10, перерахувало позивачу 4 225 грн.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01 квітня 2011 року у справі № А-635/11 стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_2 4 320 грн недоотриманої одноразової грошової допомоги на оздоровлення. Постанова набрала законної сили 20 лютого 2012 року та звернута до виконання. 24 травня 2012 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

02 серпня 2013 року подано заяву про виконання вказаного рішення суду до Управління ДКСУ у Вишгородському районі, яка зареєстрована 13 серпня 2013 року.

28 грудня 2017 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/5016/17 замінено сторону у виконавчому провадженні у справі № А-635/11 з ОСОБА_2 на ОСОБА_1

30 січня 2018 року до ДКСУ направлено копію ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 28 грудня 2017 року про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі № 2-2725/10 та реквізити для перерахування коштів.

20 серпня 2019 року ДКСУ на виконання виконавчого листа, виданого 15 травня 2012 року Вишгородським районним судом Київської області у справі № А-635/11, перерахувало позивачу 4 320 грн.

Листами від 15 жовтня 2019 року та 06 листопада 2019 року позивач звертався до Державної казначейської служби України з проханням провести нарахування та виплату інфляційних витрат, а також 3 % річних за порушення строку виконання судових рішень, але відповідач відмовив у здійсненні таких виплат, посилаючись на відсутність підстав для нарахування компенсації.

За таких обставин, у зв`язку з тривалим невиконанням державою указаних судових рішень відповідачем, на підставі ЦК України та статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» позивач просить стягнути з відповідача на свою користь: за період з листопада 2011 року по липень 2019 року - 6 772 грн 68 коп. інфляційних втрат за час невиконання судового рішення у справі № 2-2725/10; за період з березня 2012 року по липень 2019 року - 6 847 грн 20 коп. інфляційних втрат за час невиконання судового рішення у справі № А-635/11.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 13 619 грн 88 коп. інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ДКСУ прострочено грошове зобов`язання з виплати позивачу присуджених рішеннями суду грошових коштів, суд вважає, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційного збільшення суми боргу.

Відсутність бюджетного фінансування не може виправдовувати невиконання судових рішень щодо стягнення грошових коштів і виключати необхідність захисту таких коштів від знецінення. Сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.

До позивача, як спадкоємця, перейшло право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення частини 2 статті 625 ЦК України, оскільки саме боржник (суб`єкт, що прострочив виконання грошового зобов`язання) повинен нести відповідальність за це.

Боржником за виконавчими документами у справі № 2-2725/10 та № А-635/11 є УПСЗН Вишгородської районної державної адміністрації Київської області.

Отже, казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, оскільки між позивачем та казначейством до ухвалення рішень у справах № 2-2725/10 та № А-635/11 не існувало будь-яких зобов`язань, тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 625 ЦК України відсутні.

Відсутні підстави для нарахування та стягнення індексу інфляції та 3 % річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством, зокрема, у сфері виконання судових рішень.

У період з 21 серпня 2013 року по 21 травня 2015 року виконавчий лист та рішення суду у справі № 2-2725/2010 мали резолютивну частину про зобов`язання боржника (УПСЗН) вчинити певні дії, але не про стягнення коштів. Рішення зобов`язального характеру виконується органами ВДВС, а не казначейством.

ОСОБА_1 , як син померлого стягувача, визначений судом правонаступником лише 16 січня 2018 року (ухвала набрала законної сили 02 лютого 2018 року).

Тобто виконавчий лист № 2-2725/10 не міг підлягати виконанню Казначейством у такі періоди:

з 21 серпня 2013 року по 21 травня 2015 року, оскільки мав резолютивну частину зобов`язального характеру і рішення мало виконуватися ДВС;

з 23 березня 2016 року по 02 лютого 2018 року, оскільки не було визначено правонаступника сторони справи, яка вибула.

Казначейством у порядку черговості за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 30 листопада 2013 року виконано виконавчий лист № 2-2725/2010.

Позивач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, ця справа є справою незначної складності, а тому справа розглядається судом апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла таких висновків.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 09 листопада 2011 року Вишгородський районний суд Київської області видав виконавчий лист у справі № 2-2725/2010 з виконання рішення цього ж суду від 05 липня 2010 року (а.с.6,7), яким зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області виплатити на користь ОСОБА_2 недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік як різницю між фактично виплаченою сумою та належною до виплати відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Указане судове рішення набрало законної сили 07 жовтня 2011 року (а.с. 8).

21 серпня 2013 року ОСОБА_2 подав заяву про виконання вказаного рішення суду до Управління ДКСУ у Вишгородському районі (а.с. 9).

21 травня 2015 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/1905/15-ц задоволено заяву ДКСУ про зміну порядку виконання рішення та змінено порядок виконання рішення цього ж суду від 05 липня 2010 року, а саме: згідно зі статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на користь ОСОБА_2 з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області слід стягнути недоплачену за 2009 рік суму щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 4 225 грн (а.с. 10).

16 січня 2018 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області замінено сторону у виконавчому провадженні з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 (а.с. 11).

20 серпня 2019 року ДКСУ на виконання виконавчого листа, виданого 09 листопада 2011 року Вишгородським районним судом Київської області у справі № 2-2725/2010, перерахувало позивачу 4 225 грн, що підтверджується доданою позивачем до матеріалів позовної заяви випискою за картковим рахунком від 18 вересня 2019 року (а.с. 5).

15 травня 2012 року Вишгородський районний суд Київської області видав виконавчий лист у справі № А-635/2011 з виконання судового рішення цього ж суду від 01 квітня 2011 року (а.с.13,14), яким стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_2 - 4 320 грн недоотриманої одноразової грошової допомоги на оздоровлення. Судове рішення набрало законної сили 20 лютого 2012 року. (а.с. 15).

02 серпня 2013 року ОСОБА_2 подав заяву про виконання вказаного судового рішення до Управління ДКСУ у Вишгородському районі, яка була зареєстрована 13 серпня 2013 року (а.с. 16).

28 грудня 2017 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/5016/17 замінено стягувача ОСОБА_2 у виконавчому провадженні його правонаступником ОСОБА_1 (а.с. 17).

20 серпня 2019 року ДКСУ на виконання виконавчого листа, виданого 15 травня 2012 року Вишгородським районним судом Київської області у справі № А-635/2011, перерахувало позивачу 4 320 грн, що підтверджується доданою позивачем до матеріалів позовної заяви випискою за картковим рахунком від 18 вересня 2019 року (а.с. 5).

У зв`язку з простроченням виконання вказаних судових рішень позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ДКСУ інфляційного збільшення матеріальної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у цьому випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, частиною 1 статті 3 якого встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин не може бути застосоване положення частини 2 статті 625 ЦК України, оскільки у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служба України не є боржником за виконавчими листами, який прострочив виконання грошового зобов`язання та повинен нести відповідальність за це, то апеляційний суд зауважує наступне.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про стягнення компенсації за порушення строку виконання судового рішення на підставі статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є держава Україна, тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на сплату державою вказаної компенсації державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У позові ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішень суду просив стягнути суму коштів у загальному розмірі 13 619 грн 88 коп., яка складається із інфляційного збільшення суми боргу:

- у справі № 2-2725/10 інфляційні витрати у розмірі 6 772 грн. 68 коп., що розраховані позивачем за період з листопада 2011 року по липень 2019 року.

- у справі № A-635/11 інфляційні витрати у розмірі 6 847 року 20 коп., що розраховані позивачем за період з березня 2012 року по липень 2019 року.

Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 липня 2010 року у справі № 2-2725/10 зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області виплатити на користь ОСОБА_2 недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік як різницю між фактично виплаченою сумою та належною до виплати відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Указане судове рішення набрало законної сили 07 жовтня 2011 року та 09 листопада 2011 року Вишгородським районним судом Київської області видано виконавчий лист.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2015 року у справі № 363/1905/15-ц задоволено заяву ДКСУ про зміну порядку виконання рішення та змінено порядок виконання рішення цього ж суду від 05 липня 2010 року, а саме: згідно зі статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на користь ОСОБА_2 з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області слід стягнути недоплачену за 2009 рік суму щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 4 225 грн.

Указана ухвала набрала законної сили 27 травня 2015 року.

Зі змісту указаної ухвали вбачається, що представник ДКСУ просив змінити спосіб виконання указаного рішення на стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області конкретної суми грошових коштів, які має право отримати позивач.

Тобто розмір грошових зобов`язань держави перед ОСОБА_2 у справі № 2-2725/10 не був зазначений у вказаному рішенні суду та був визначений тільки 27 травня 2015 року (після набрання законної сили ухвали про зміну порядку виконання цього рішення суду), тому рішення не могло бути виконане ДКСУ у період з 21 серпня 2013 року по 27 травня 2015 року та підстави для нарахування інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язання на підставі статті 526 ЦК України за цей період відсутні.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у період з 24 березня 2016 року по 02 лютого 2018 року у виконавчому провадженні не було визначено правонаступника стягувача, який помер, а тому підстави для нарахування інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язання на підставі статті 526 ЦК України за цей період відсутні, оскільки указані правовідносини допускають правонаступництво, а рішення суду у справі № 2-2725/10 до або під час указаного періоду виконане не було, а тому право на стягнення нарахувань на підставі статті 526 ЦК України входить до спадкової маси.

Таким чином, підстави для стягнення інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язання, яке виникло з рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 липня 2010 року у справі № 2-2725/10 наявні за період з 27 травня 2015 року (набрання законної сили ухвалою суду, якою визначено розмір грошового зобов`язання держави перед ОСОБА_2 ) по липень 2019 року (закінчення періоду обрахування інфляції, заявленого позивачем у позові), що за розрахунком, здійсненим апеляційним судом становить 6 739 грн 64 коп.

Так, постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01 квітня 2011 року у справі № A-635/11 стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_2 4 320 грн недоотриманої суми одноразової грошової допомоги на оздоровлення.

Оскільки у справі № А-635/2011 виконавчий лист видано Вишгородським районним судом Київської області 15 травня 2012 року та пред`явлено відповідачу до виконання 13 серпня 2013 року, тримісячний строк його виконання сплив 13 листопада 2013 року, при цьому фактичне виконання відбулося 20 серпня 2019 року.

Враховуючи несвоєчасне виконання рішення суду з листопада 2013 року по серпень 2019 року, з судом першої інстанції правомірно встановлено, що з відповідача на користь позивача відповідно до статті 625 ЦК України підлягають стягненню індекс інфляції за весь час прострочення зобов`язання за судовим рішенням, що складає 6 847 грн 20 коп. (4 320 х 258,5 / 100 - 4 320).

Указані обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, тому рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року підлягає зміні в частині суми стягнення, а саме: розміру інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди з 13 619 грн 88 коп. на 13 586 грн 84 коп. (6 739 грн 64 коп. + 6 847 грн 20 коп.).

Інші доводи апеляційної скарги доводів суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року змінити в частині суми стягнення з 13 619 грн 88 коп. на 13 586 грн 84 коп.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська