Провадження № 22-ц/802/536/23 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалася на те, що у період з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали разом з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та побут, мали взаємні права та обов`язки.

Позивач також вказувала, що у період їхнього з ОСОБА_5 спільного проживання, а саме 08 грудня 2006 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_5 , і у якій вона проживає на даний час. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Крім того позивач зазначала, що встановлення факту проживання однією сім`є з померлим ОСОБА_5 необхідне їй для визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності на майно за час спільного проживання з останнім з 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації шлюбу та визнання за нею права власності 1/2 частину цього майна - вказаної вище квартири.

Враховуючи наведене, позивач просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , в період з червня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2023 року позов задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу в період з червня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

В решті вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні за нею право власності на 1/2 частину квартири незаконним, позивач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила оскаржуване рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухваливши рішення, яким встановив факт її проживання з померлим ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік та жінки без шлюбу у період набуття спірної кварири, що зареєстрована на померлого, помилково вважав, що вона недовела приналежність даного нерухомого майна до їх спільної сумісної власності та безпідставно відмовив їй у задоволенні цієї позовної вимоги. Також, на її думку, суд не врахував тієї обставини, що спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно покладається на того хто спростовує дану обставину, а саме на відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Однак, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині встановлення факту, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу в період з червня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність зроблених судом висновків встановленим обставинам справи, просила оскаржуване рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, задовольняючи позов частково, помилково вважав доведеним факт наявності встановлених між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_5 відносин притаманних подружжю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній представником відповідачів частині без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення, натомість апеляційна скарга представника відповідачів підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 частково, а саме встановивши факт проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період набуття останнім права власності на спірну квартиру, шляхом її придбання за грошові кошти, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, у відповідності до вимог ст. 77, 78, 81 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами факт власної участі у грошовій чи іншій формі у придбанні спірної квартири.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Встановлено, що ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 до 05 травня 2005 року. В шлюбі в них народилося двоє дітей - сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - відповідачі по справі.

З витребуваної судом апеляційної інстанції і приєднаної до матеріалів справи копії рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2005 року підтверджуються ті обставини, що шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_5 було розірвано з тих підстав, що останні тривалий час разом не проживали, подружні стосунки не підтримували, спільного господарства не вели, а ОСОБА_5 фактично створив іншу сім`ю.

З наявного в матеріалах справи повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 25 жовтня 2021 року № 44365, слідує, що в ході проведеної перевірки було встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 01 червня 2005 року по 31 травня 2019 року спільно проживали за адресою: АДРЕСА_2 , а в період з 01 червня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкали за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 грудня 2006 року, витягу про право власності на нерухоме майно № 13023768 від 22 грудня 2006 року, виданого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах, ОСОБА_5 , на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 05 жовтня 2006 року, придбав квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрував за собою право власності на вищезазначену квартиру. Уданій квартирі проживає позивач.

З приєднаної до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть слідує, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його поховання здійснювала позивач ОСОБА_2 і дану обставину визнали відповідачі.

Відповідно до частини другої статті 3 СК Українисім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частинами першою - другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз наведених правових норм свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того, хто її спростовує, у даній справі саме на відповідачів.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у визнанні за нею права власності на нерухоме майно - 1/2 частину спірної квартири, набутої під час спільного проживання з померлим ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, як таке, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи і як наслідок неправильним застосуванням норм матеріального права, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення даної позовної вимоги.

Разом з тим, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги представника відповідачів не спростовують вірного висновку суду першої інстанції в оспорюваній останньою частині та не впливають на законність рішення, що нею оскаржується.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2023 року в частині відмови про визнання права власності на майно скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді