ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року м. Чернівці Справа № 727/8236/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 ,

при розгляді справи за апеляційною ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2023 року, ухвалених під головуванням судді Бойко М.Є., дата виготовлення повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , через представника адвоката Дубіцького А.В. звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням подальших уточнень (а.с.12-21, 141) просила ухвалити рішення, яким:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/20 частки квартири по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частки квартири по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 ;

визнати квартиру по АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_7 );

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частки квартири по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частки квартири по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 .

Провадження №22-ц/822/253/23

В обґрунтування вимог вказувала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , який був її чоловіком та батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з 1/5 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка була набута померлим під час перебування його у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є його дружина - позивачка ОСОБА_1 , мати померлого ОСОБА_5 , донька померлого ОСОБА_4 , матір`ю якої є відповідачка ОСОБА_3 , та донька померлого від другого шлюбу - ОСОБА_2

ОСОБА_5 відмовилася від прийняття спадщини на користь малолітньої ОСОБА_2 , подавши нотаріусу відповідну заяву.

В подальшому, позивачка звернулась до приватного нотаріуса Тумака А.М. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 , однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на зазначене майно.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/20 частку квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні вимог про визнання квартири АДРЕСА_4 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (він же ОСОБА_7 ) відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2023 року заяву ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу та 2092, 96 грн витрат на сплату судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу та 2092, 96 грн витрат на сплату судового збору.

В іншій частині у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує на невідповідність дати зазначеної в рішенні суду, оскільки рішення прийнято 20.01.2023 року, а в рішенні вказано 19.01.2023 року.

Наголошує, що ні в позові, ні в рішенні не зазначено, чим саме відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушили права позивачів, так як ОСОБА_3 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 , між ними відсутній спір, а також відсутні докази, що вказані особи чинили будь які перешкоди позивачам.

Зазначає, що позивачі не зверталися до відповідачів із вимогою надати правовстановлюючий документ на спірну квартиру по АДРЕСА_1 та не пропонували підписати заяву про видачу дублікату, а спірна квартира у частці 1/6 належала ОСОБА_11 ( ОСОБА_7 ) згідно договору дарування, а тому спір у вказаному випадку відсутній, так як наявні правовстановлюючі документи.

Також апелянт не погоджується з рішенням суду щодо визнання за позивачами права власності на квартиру по АДРЕСА_2 , оскільки таку набула ОСОБА_3 згідно договору довічного утримання, а покійний участі у догляді за ОСОБА_12 не брав, кошти на зазначене не виділяв, письмової згоди на укладення такого договору не давав, після розлучення з ОСОБА_3 не претендував на спірну квартиру і вона не є спільним майном подружжя, набутим під час шлюбу, і не може бути поділена між ОСОБА_3 та покійним.

Стверджує, що позивачами пропущено строк позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

З посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Що стосується додаткового рішення, то апелянт вважає, що за відсутності спору відсутні і підстави для задоволення позову, і, відповідно, для стягнення витрат на правничу допомогу, які є завищеними, безпідставними й необґрунтованими.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_7 в частці 1/5, а тому є спадковим майном та підлягає поділу між спадкоємцями.

Щодо квартири АДРЕСА_4 , то судом зазначено, що така набута померлим ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у 2001 році в період їх шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємицями ОСОБА_7 за законом, але у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спірне майно та наявністю спору між спадкоємцями щодо спадщини останні позбавлені права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі, у зв`язку із чим відповідні вимоги слід задовольнити.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання кв. АДРЕСА_4 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_7 ) суд виходив з того, що така стосується прав суб`єкта матеріальних відносин, який не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Також суд першої інстанції вказав, що заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позивачі звернулися до суду в межах строку загальної позовної давності, яка розпочала свій перебіг з часу винесення постанови приватним нотаріусом, а саме з 18.08.2022 року.

Щодо часткового задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, то суд першої інстанції виходив з того, що хоча позивачкою ОСОБА_1 і підтверджено розмір витрат на правову допомогу, суд приймає до уваги обставини справи, співмірність за надані юридичні послуги зі складністю справи та вважає за необхідне зменшити визначену суму, виходячи із засад розумності та справедливості, складністю справи, виконаною роботою адвоката.

Ухвалюючи додаткове рішення та задовольняючи заяву частково суд першої інстанції вказав, що правнича допомога полягала в ознайомленні з обставинами справи, наданні консультації, формуванні та поданні адвокатського запиту, підготовці та поданні позову, заяви про забезпечення позову, про ухвалення додаткового рішення, клопотанні про витребування доказів, заяви про надання копії рішення та в участі адвоката в судових засіданнях по справі.

З урахуванням того, що позивачкою ОСОБА_1 підтверджено розмір витрат на правову допомогу, суд прийняв до уваги обставини справи, її складність та дійшов висновку стягнути з відповідачів понесені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн виходячи із засад розумності та справедливості, оскільки вважав, що заявлена сума в розмірі 28 725 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Щодо стягнення судового збору вказав, що ОСОБА_1 при подачі позову сплатила судовий збір у розмірі 5715,65 грн, в подальшому зменшила свої позовні вимоги, а тому судовий збір з відповідачів також підлягав зменшенню до розміру 4185,92 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 змінив ім`я на ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 03.02.2009 року (а.с.26).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.10.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 розірвано шлюб, який було зареєстровано 12.01.1991 року, що також підтверджується і копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 03.02.2009 року. Від вказаного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_13 (а.с.34, 113).

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 вбачається, що 25.07.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 зареєстровано шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_2 (а.с.27-28).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 11.03.2021 року (а.с.22).

З копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №64300046 від 09.04.2021 року вбачається реєстрація спадкової справи №26/2021 після смерті ОСОБА_7 (а.с.23).

Копією довідки №185/01-16 від 18.08.2022 року приватного нотаріуса Тумака А.В. встановлено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є його донька ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 (з урахуванням частки у спадщині, від якої відмовилася на її користь мати померлого - ОСОБА_5 ) (а.с.24).

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Тумака А.М. №184/02-31 від 18.08.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на частину квартири по АДРЕСА_1 та частину квартири по АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що ними не були подані необхідні для вчинення нотаріальних дій документи, що посвідчують право власності на вказане майно ОСОБА_7 (а.с.25).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек №308630249 від 31.08.2022 року ОСОБА_7 , крім іншого, належала 1/5 частка у квартирі по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки квартири від 14.10.2009 року, що також підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 09.06.2000 року (а.с.30-31, 72-74).

З копії договору довічного утримання від 14.06.2001 року вбачається, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 було укладено вказаний договір, згідно якого ОСОБА_12 передала у власність ОСОБА_3 квартиру по АДРЕСА_2 , а остання зобов`язалася довічно утримувати, забезпечувати їжею, одягом та доглядом ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.65-67).

09.04.2021 року ОСОБА_1 подала заяву приватному нотаріусу Тумаку А.М. про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_7 (а.с.98)

22.04.2021 року ОСОБА_5 подала заяву компетентним органам та всім, кого це стосується, в якій вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_7 , після смерті якого залишилося спадкове майно і вона як спадкоємець відмовилася від належної їй частки на користь малолітньої доньки покійного ОСОБА_2 (а.с.100).

07.09.2021 року ОСОБА_15 звернулася із заявою до компетентних органів із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_7 (а.с.103).

За наведеного вбачається, що мотиви апеляційної скарги не стосується визначення розміру часток в спірному майні між спадкоємцями, а зводиться до відсутності спору між сторонами щодо квартири по АДРЕСА_1 та належності квартири по АДРЕСА_2 до особистої приватної власності ОСОБА_3 .

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу дати ухвалення основного рішення, то колегія суддів виходить з наступного.

Апелянтом зазначено, що суд першої інстанції датував ухвалене рішення 19.01.2023 року, хоча судове засідання відбулося 20.01.2023 року, що на думку представника відповідача ОСОБА_6 є порушення норм процесуального права, копію рішення із зазначенням дати 19.01.2023 року додано до апеляційної скарги.

Дійсно, з протоколу судового засідання вбачається, що судове засідання відбулося 20.01.2023 року, того ж дня оголошено вступну та резолютивну частини рішення, що підтверджується довідкою (а.с.153-154).

03.03.2023 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці виправлено описку в рішенні суду (а.с.186), а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Що стосується суті спору.

За приписами ст.16 ЗУ «Про власність» встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України (втратив чинність з 01 січня 2004 року, діяв під час укладення договору довічного утримання та оформлення свідоцтва на право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_3 26.05.2003 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ч.1 ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять в п.1, 2 ч.1 ст.57 СК України).

У свою чергу, ч.1 ст.28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

В силу вимог ст.425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст.1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України).

Частиною 1 ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ч.1 та 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Тобто, внаслідок спадкування на майно, яке належало спадкодавцеві на праві власності, право власності на це майно у спадкоємця виникає з часу відкриття спадщини.

В силу чч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).

Частиною 1 ст.328 ЦК України установлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).

Отже, ефективним способом захисту прав спадкоємця, який вважає себе таким, що прийняв спадщину, є вимога до інших спадкоємців (в разі їх відсутності, усунення їх від спадкування чи неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття до відповідної територіальної громади за місцем відкриття спадщини (ст.1277 ЦК України) про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до п.3.5. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» встановлено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З приводу доводів апеляційної скарги про відсутність спору між сторонами, колегія суддів відзначає наступне.

Встановлені обставини і зазначені норми спростовують заперечення ОСОБА_3 щодо штучності ініціювання судового провадження, оскільки не спростовано твердження позивачів про відсутність у них оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, а також підтверджується наявність спору щодо квартири по АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи відсутні відомості досудового врегулювання спору та розмежування обсягів порушених прав кожної зі сторін, а відповідач, у свою чергу, не була позбавлена прав визнати до закінчення підготовчого судового засідання вимоги до неї, передати оригінали необхідних документів або укласти мирову угоду, що нівелювало б необхідність судового розгляду у цій справі.

Крім того, твердження сторони відповідача щодо наявності правовстановлюючих документів є безпідставними, оскільки позивачкою дотримано процедури звернення до нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом та отримано відмову через неподання документів, що посвідчують право власності на спірне майно ОСОБА_7 .

Отже, існують об`єктивні перешкоди у використанні прав власника спадкового майна.

З приводу визначення часток у квартирі по АДРЕСА_2 колегія суддів звертає увагу на наступне.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, укладеним під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі діючих норм цивільного права в залежності від часу такого набуття, зазначених вище, що, в свою чергу, спростовує та робить неспроможними доводи апелянта з приводу набуття ОСОБА_3 під час шлюбу з ОСОБА_7 права на спірну квартиру в особисту приватну власність.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, врахувавши факт набуття спадкодавцем ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) права власності на спірну квартиру по АДРЕСА_2 під час зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_3 , який було розірвано тільки 29.10.2007 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя та розмір їх часток у праві власності на неї є рівним, тобто по 1/2 частки у кожного, а тому частка, яка належала ОСОБА_7 , підлягає розподілу між спадкоємцями у відповідних частках.

Посилання на невиконання ОСОБА_7 умов договору довічного утримання є безпідставними, оскільки такий не був його стороною, однак з урахування того, що сторони на час виконання перебували у шлюбі, вели спільний бюджет, тощо свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на такі докази, як покази свідків, що пояснили в суді першої інстанції відомості з приводу добровільного поділу між колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_7 нажитого майна, є безпідставним, оскільки вказані доводи не можуть гуртуватися на показах свідків, оскільки є недопустимими в силу ч.2 ст.78 ЦПК України щодо нерухомого майна, правочини щодо якого згідно вимог Цивільного кодексу України (на момент розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_7 ) мають бути у письмовій формі та є чинними з моменту нотаріального посвідчення та його державної реєстрації, що розуміється ОСОБА_3 з пояснень в суді апеляційної інстанції.

Що стосується вимог з приводу визнання права на частку у квартирі по АДРЕСА_1 , то колегія суддів виходить з наступного.

Вказана квартира набута на підставі договору дарування частини квартири від 14.10.2009 року, згідно якого ОСОБА_16 подарував, крім інших, 1/6 частини квартири ОСОБА_7 (а.с.73).

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, коли помер ОСОБА_7 відкрилася спадщина за законом, до складу якої ввійшла 1/5 частки спірної квартири. Спадщину прийняли спадкоємці першої черги за законом дружина, дві доньки та мати, яка, в свою чергу, відмовилася від своєї частки у спадковому майні на користь малолітньої доньки ОСОБА_2 , а тому з урахуванням відсутності правовстановлюючих документів, та неможливості оформлення прав на спадкове майно, позов у цій частині підлягав задоволенню.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, що постанова нотаріуса про відмову видати позивачам свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 перешкоджає їм захистити свої спадкові права в позасудовий спосіб і є підставою для визнання за ними права власності на успадковану частку у спадщині після смерті спадкодавця, що відповідає приписам ст.16 ЦК України про право на захист особою свого цивільного права шляхом визнання за ними права власності на майно та спростовує доводи апелянта про відсутність спору у цій справі.

Проте, в спорі щодо зазначеної частки в квартирі по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не є належним відповідачем, оскільки не входить у коло спадкоємців, до яких можуть бути пред`явлені вимоги, а позивачем не розмежовано в позові, до кого саме з відповідачів пред`явлено вимогу з приводу зазначеного майна.

Так, спадкодавець набув частку у спірному майні на підставі договору дарування після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , що вказує на те, що саме це майно було особистою приватною власністю ОСОБА_7 в силу приписів ч.1 ст.57 СК України, і ОСОБА_3 прав спадкоємців зазначеного вище майна не порушила.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_3 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , а тому вимога з приводу визнання за позивачами часток у цій квартирі до ОСОБА_3 є безпідставними, на що суд першої інстанції уваги не звернув, розмежування вимог у позивача не з`ясував.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу незастосування строку позовної давності до спірних правовідносин, то колегія суддів виходить з наступного.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Строк позовної давності є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу їй та малолітній ОСОБА_2 свідоцтв про право власності на належні їм частки у спадковому майні 09.04.2021 року, а у квартирі, яка є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, у серпні 2022 року.

Постановою приватного нотаріуса від 18.08.2022 року стороні позивача відмовлено у видачі свідоцтв, а тому, саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності, оскільки позивачки дізнались про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

У наведеному випадку строк позовної давності обчислюється від дня, коли позивачі як спадкоємці дізналися або могли дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору, а саме з 18.08.2022 року, а до суду звернулися у вересні 2022 року, тобто в межах трьох річного строку позовної давності, а тому твердження сторони відповідача про пропуск позивачами строку позовної давності є безпідставним, ґрунтується на нормах матеріального права.

За приписами п.1-4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу оскарження додаткового рішення суду, то колегія суддів вважає зазначити наступне.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч.5 ст.270 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи при подачі позову позивач зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу (а.с.20).

З копії ордерів серії СЕ №1030350 від 14.09.2022 року вбачається, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено договір про надання правової допомоги від 16.08.2022 року, згідно якого сторони обумовили, що година роботи адвоката становить 1500 грн (п.3 р.ІІІ Договору), а п.5 визначено, що у разі досягнення мети представництва клієнт додатково сплачує адвокату гонорар у розмірі 20 000 грн (а.с.39-40, 167-168).

25.01.2023 року ОСОБА_9 подано до суду та направлено іншим учасникам справи заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в розмірі 5 715 грн судового збору та 28 725 грн витрат на правничу допомогу (а.с.165-166).

На підтвердження понесення зазначених витрат заявником додано розрахунок розміру витрат, акт прийому-передачі наданих послуг та квитанції.

Згідно розрахунку (кошторису) розміру витрат (послуг) за надання правової допомоги надано опис правової допомоги та розрахунок його розміру: ознайомлення із наданими документами, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень 1 500 грн; формування та надсилання адвокатських запитів 500 грн; формування позовної заяви від імені клієнта 8 000 грн; формування заяви про забезпечення позову та клопотання про витребування доказів 3 000 грн; формування заяви про виклик свідків 500 грн; також у розрахунку визначено вартість участі в судових засіданнях, формуванні відзиву, відповіді на відзив, письмових пояснень, тощо (а.с.169).

З акту прийому-передачі наданих послуг від 24.01.2023 року вбачається, що загальна вартість наданих послуг становить 28 725 грн, з яких: 1500 грн за ознайомлення із наданими документами, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з приводу порядку оформлення спадкових прав; 375 грн за ознайомлення з постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 18.08.2022 року; 500 грн за формування адвокатського запиту; 500 грн за формування заяви до суду для отримання копії рішення; 8 000 грн за формування позовної заяви; 3 000 грн за формування клопотання про витребування доказів; 3000 грн за формування заяви про забезпечення позову; 10 350 грн за прийняття участі в судових засіданнях (загальний час 6,9 год); 1 500 грн за формування акту надання послуг, заяви на ухвалення додаткового рішення (а.с.170).

Згідно квитанцій №11 від 16.08.2022 року та №02 від 24.01.2023 року ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_9 10 000 грн та 18 725 грн за надання правничої допомоги відповідно (а.с.169, 171).

Згідно заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Сухої А.В., остання заперечувала щодо задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, вказувала на те, що витрати завищені, необґрунтовані та безпідставні (а.с.178).

Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ст.137 ЦПК України зазначені витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з ч.1 ст.1 ЗУ від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу ч.3 ст.141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові ВП ВС від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та підтриманий у постанові ВП ВС від 08 червня 2022 року у справі №357/380/20.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 та постанові від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення із відповідачів на користь позивача понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи та визначеним до стягнення розміром, який відповідає принципу співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, оскільки позов задоволено частково, понесені стороною позивача витрати підтверджені належними і допустимими доказами і суд першої інстанції надав ним оцінку, відступати від якої колегія суддів підстав не вбачає.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що безпідставність вимог до ОСОБА_3 щодо квартири по АДРЕСА_1 не зменшує обсяг проведеної роботи адвоката як представника позивачів і не є підставою для зміни розмір стягнутих витрат з відповідачів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішеннях, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи на незаконність судових рішень першої інстанції висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2023 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/20 частку та 1/10 частку відповідно квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимоги до ОСОБА_3 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Литвинюк І.М.

Перепелюк І.Б.