Справа № 626/871/22
Провадження № 2/626/45/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

06.04.2023 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Гусара П.І.,

за участю секретаря - Івашкіної Т.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Орєхової Н.В.,

представника відповідача - адвоката Тараскіної К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Краснограді, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя з зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та визнання права особистої приватної власності майна,

В С Т А Н О В И В:

Позиція позивача.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, в якому просить:

- визнати за нею право власності на частину частини нежитлової будівлі, цегляної літ. А-1, загальною площею 184,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати 1-5, кімнати 1-3, кімнати 1-6, кімнати 1-7, кімнати 1-1, кімнати 1-4, кімнати 1-2, загальною площею 94,8 кв.м., зареєстрованої на праві власності за ОСОБА_2 ;

- виділити їй в натурі у власність на її частину частини нежитлової будівлі, цегляної літ. А-1, загальною площею 184,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кімнату 1-2 загальною площею 3,6 кв.м., кімнату 1-3 загальною площею 31,7 кв.м., кімнату 1-4 загальною площею 0,9 кв.м., а всього приміщень загальною площею 36,2 кв.м.;

- виділити відповідачу ОСОБА_2 в натурі у власність на його частину частини, нежитлової будівлі, цегляної літ. А-1, загальною площею 184,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кімнату 1-1 загальною площею 8,9 кв.м., кімнату 1-7 загальною площею 22,8 кв.м., кімнату 1-6 загальною площею 8,4 кв.м., кімнату 1-5 загальною площею 18,5 кв.м., в всього приміщень загальною площею 58,6 кв.м.;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за зменшення її частки нежитлової будівлі, цегляної літ. А-1, загальною площею 184,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 248028,90 грн;

- визнати за нею право власності на частину гаража шлакоблочного загальною площею 23,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 ;

- залишити за відповідачем ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки KIA SPORTAGE P 814A Універсал-В, кузов НОМЕР_1 , колір Сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за припинення її права на частину у праві спільної власності на автомобіль вартістю частки автомобіля в сумі 345 470 грн;

- стягнути з відповідача на її користь витрати понесені нею по сплаті судового збору в розмірі 12405 грн.

В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що з 01.08.1987 року по 01.07.2019 року вона з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірваний заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 29.05.2019 року. Під час перебування у шлюбі ними було придбане наступне майно. 18 квітня 2008 року частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на дане нерухоме майно зареєстроване за відповідачам, що підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 18.04.2008 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Оціночна вартість вказаного об`єкта нерухомості становить 2 099 471,61 грн. 14 листопада 2013 року був куплений гараж шлакоблочний загальною площею 23,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , який також зареєстрований за відповідачем, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оціночна вартість вказаного об`єкта нерухомості становить 28 503,32 грн. Крім того, 16 листопада 2017 року ними було придбано автомобіль марки KIA SPORTAGE P 814A Універсал-В, кузов НОМЕР_1 , право власності на автомобіль також зареєстроване за відповідачем по справі, що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру 6345. Середня ринкова вартість даного автомобіля складає 690 940,00 грн. Оскільки нежитлові приміщення та автомобіль придбані ними під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю подружжя, а отже вона має на частину даного майна. Загальна вартість сумісно нажитого майна становить 2 818 914,93 грн, відповідно її частка становить на 1 409 457,46 грн. Крім того вказує на те, що придбана ними 18.04.2002 року частина нежитлової будівлі була реконструйована під стоматологічний кабінет на 2 робочих місця і магазин непродовольчих товарів на 1 робоче місце, що підтверджується копією висновку експертизи від 17.12.2008 року ДП «Східний експертно-технічних центр». В результаті проведеної реконструкції вказаний об`єкт нерухомості має два ізолюванні приміщення, оснащені окремими входами: приміщення стоматологічного кабінету загальною площею 58,6 кв.м. та приміщення магазину загальною площею 36,2 кв.м. Враховуючи викладена та вимоги законодавства вважає за можливе поділити вказане нежитлове приміщення між нею та відповідачем в натурі виділивши відповідачу на належну частину приміщення стоматологічний кабінет площею 58,6 кв.м., а їй виділити приміщення магазину площею 36,2 кв. м. У зв`язку з тим, що приміщення стоматологічного кабінету на 11,2 кв.м. більше від приміщення магазину, просить стягнути на її користь 248 038,90 грн. компенсації за зменшення частки. Зазначає, що придбаний 14.11.2013 року гараж є неподільною річчю, у зв`язку із чим вважає за можливе визнати за нею право власності на частину вказаного майна в порядку поділу майна подружжя. Так як придбаний у шлюбі автомобіль знаходиться в постійному користуванні відповідача, вважає наявним право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і як наслідок, припинення її права власності на спірне майно. Добровільно відповідач відмовляється поділити спільне майно, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Позиція відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Тараскіна К.О. подала зустрічну позовну заяву до позивача по справі ОСОБА_1 (а.с. 113-117) в якій просить:

- встановити факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з березня 2008 року по 01.07.2019 року (дата набрання законної сили заочного рішення Красноградського районного суду Харківської області від 29.05.2019 року у справі №626/2428/18);

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 майно придбане ним за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а саме: частину нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , гараж шлакоблочний загальною площею 23,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки KIA SPORTAGE P 814A Універсал-В, кузов НОМЕР_1 , колір Сірий;

- судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

В обґрунтування зустрічної позовної заяви представник відповідача ОСОБА_2 - Тараскіна К.О. вказує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 01.08.1987 року. Сім`я між ними не склалася, у зв`язку з чим з березня 2008 року сторони разом не проживали та не вили спільне господарство. ОСОБА_2 у 2018 році звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовом про розірвання шлюбу. Заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 29.05.2019 року у справі №626/2428/18 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний. У позовній заяві про розірвання шлюбу було зазначено, що сторони хоча і зареєстровані за однією адресою, але давно не проживають разом більше 8 років, про що також зазначено і у рішенні суду. Судом під час ухвалення рішення враховано, що в сторін фактично припинені шлюбні відносини. Під час розірвання шлюбу питання поділу майна не розглядалось та ОСОБА_1 жодних вимог з цього приводу не заявляла. Однак 04.07.2022 року ОСОБА_2 отримав позовну заяву про поділ майна подружжя в якій ОСОБА_1 вказує, що під час перебування у шлюбі сторони набули спільне майно подружжя, а саме: частину нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , гараж шлакоблочний загальною площею 23,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки KIA SPORTAGE P 814A Універсал-В, кузов НОМЕР_1 , колір Сірий. ОСОБА_2 вважає, що набуте ним майно у період з 2008 року по 2017 рік, про поділ якого заявлено ОСОБА_1 , є його особистою власністю та на нього не поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, оскільки майно набуте ОСОБА_2 за час окремого проживання сторін у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин та майно є його особистою власністю, а також ОСОБА_1 засвідчила купівлю майна ОСОБА_2 за власні кошти та засвідчила про відсутність у майбутньому претензій. На момент купівлі майна сторони по справі проживали окремо та фактично шлюбні відносини між ними припинились за 10 років до ухвалення рішення судом про розірвання шлюбу. Сторони не вили спільне господарство, проживали окремо та кожен вів особисте життя. ОСОБА_1 не приймала участі у купівлі спірного майна та немає жодного до нього відношення. Приблизно з 2010 року ОСОБА_2 почав проживати однією сім`єю з ОСОБА_4 . Тобто з вказаного періоду і до моменту розлучення сторін і по теперішній час ОСОБА_2 вів спільне господарство, спільний бюджет та фактично мав шлюбні відносини з ОСОБА_4 , а не з ОСОБА_1 . Як заначено, в заочному рішенні від 29.05.2019 року сторони проживають окремо більше 8 років. Судом під час ухвалення рішення враховано, що в сторін фактично припинені шлюбні відносини. Та зазначені обставини в силу ч. 4 ст. 82 ЦК України не підлягають доказуванню. Вказує, що спірне майно, було придбано ОСОБА_2 у період окремого проживання за власні кошти та є особистою його власністю. Нежитлова будівля куплена для здійснення в ній стоматологічної практики, автомобіль та гараж використовувались не в інтересах сім`ї та ОСОБА_1 не приймала участі у покупці та утримання майна. Вказує, що відповідно до сімейного законодавства, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до заяви ОСОБА_1 , яка посвідчена приватним нотаріусом 30.07.2014 року вона надала згоду ОСОБА_2 на купівлю будь-якої нерухомості та транспортних засобів на території України за його особисті кошти та даною заявою ОСОБА_1 засвідчила, що вона претензій з цього питання не має та не буде мати в подальшому, судового спору не виникне.

Рух справи в суді.

Ухвалою судді від 10.06.2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 21.06.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання по розгляду позовної заяви.

Ухвалою від 14.09.2022 року прийнято зустрічний позов відповідача до позивача про встановлення факту окремого проживання та визнання права особистої приватної власності та об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічною позовною заявою з первісним позовом за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 23.01.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання.

Від представника відповідача - адвоката Тараскіною К.О. надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 в якому позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Зокрема зазначає, що позивач обґрунтовує позов тим, що майно було придбане спільно з відповідачем за час перебування у шлюбі, а тому є спільною власністю подружжя. Однак з позицією позивача не погоджується, оскільки на момент придбання майна сторони по справі приживали окремо та фактично шлюбні відносини припинились. Вказує на те, що приблизно з 2010 року відповідач по справі проживає однією сім`єю з іншою жінкою. Тобто з вказаного періоду і до моменту розлучення з позивачкою, відповідач вів спільне господарство, спільний бюджет та фактично мав шлюбні відносини з ОСОБА_4 . В заочному рішенні про розірвання шлюбу від 29.05.2019 року встановлено, що сторони проживають окремо більше восьми років, що відповідно до ЦПК України не підлягає доказуванню. Таким чином на момент подання позовної заяви про розірвання шлюбу, сторони вже проживали окремо з березня 2008 року. На момент придбання майна, між сторонами фактично припинились шлюбні відносини та вони не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету. Майно було куплене особисто відповідачем за власні кошти та використовувалось не в інтересах сім`ї в період окремого проживання, а отже є особистою власністю відповідача.

Від позивача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якому просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зустрічної позовної заяви, оскільки доводи ОСОБА_2 , що спірне майно, яким є будівля, гараж та автомобіль є його особистою власністю, куплене у період окремого проживання та за його власні кошти є безпідставними та такими, що суперечить фактичним обставинам справи та спростовується наступним. Вказує на те, що в рішенні про розірвання шлюбу не є встановленим, з якого часу сторони припинили фактичні шлюбні відносини. ОСОБА_2 повинен був довести зазначену обставину в загальному порядку, натомість він не надав суду доказів, які вказували на те, що шлюбні відносини з нею припинені за 8 років до розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу не містить висновків щодо окремого проживання сторін, дана вказівка міститься в описовій частині рішення при викладенні ОСОБА_2 обставин заявлених позовних вимог. За час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 вони мали спільні права та обов`язки як подружжя, мали спільний бюджет. Зокрема 07.05.2008 року було нотаріально посвідчено довіреність якою уповноважено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на продаж автомобіля. Вказує також на те, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.04.2008 року не містить будь-яких застережень, що нерухоме майно придбано ОСОБА_2 за особисті кошти. Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.11.2013 року вчинено за згодою дружини покупця. Договір дарування квартири від 15.10.2016 року вчинено ОСОБА_2 за письмовою згодою дружини. Спірний автомобіль був придбаний за кошти отримані від продажу іншого автомобіля. ЇЇ нотаріально посвідчена заява від 30.07.2014 року підтверджує факт наявності подружніх стосунків та не доводить факт окремого проживання. Встановлення режиму окремого проживання має правові наслідки для подружжя на майбутнє. Крім того вказувала на не співмірність витрат на послуги адвоката з урахуванням характеру та складністю справи.

Від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Тараскіної К.О. надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву в якій вказала, що надані ОСОБА_1 документи не спростовують викладеного у зустрічній позовній заяві.

Позиція учасників судового процесу в судовому засіданні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовну заяву підтримала з підстав викладених в заявах по суті справи, на її задоволенні наполягала, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Орєхова Н.В. позовну заяву ОСОБА_1 підтримала та на її задоволенні наполягала з підстав викладених в заявах по суті справи, а в задоволенні зустрічного позову просила відмовити, крім того зазначила, що позивач та відповідач по справі перебували з 01.08.1987 по 01.07.2019 року в зареєстрованому шлюбу, під час шлюбу за спільні кошти ними було придбано майна, а саме: частина нежитлової будівлі, гараж та автомобіль, відповідач по справі відмовляється добровільно поділити спільне майно подружжя, а тому позивач звернулась до суду з даним позовом. Звертає увагу суду, що рішенням про розірвання шлюбу судом не встановлювався період з якого сторони не проживають разом. Також вказала, що довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про закриття рахунку ОСОБА_1 21.04.2008 року та квитанцією АБ «Факторіал-Банк» від 21.04.2008 року про внесення ОСОБА_2 грошових коштів на виконання умов Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.04.2008 року також підтверджується придбання майна в період шлюбу за спільні кошти.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Тараскіна К.О. в задоволенні позову ОСОБА_1 просила відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити, при цьому пояснила суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 починаючи з 2008 року разом не проживають, шлюбні відносини припинились задовго до розірвання шлюбу. Майно, яке позивач ОСОБА_1 просить поділити, куплене відповідачем за власні кошти, в інтересах сім`ї не використовувалось та є особистою власністю ОСОБА_2 , про що також свідчить заява позивача відповідно до якої вона не заперечує проти купівлі майна за власні кошти відповідача. Позовні вимоги позивача ґрунтуються тільки на тому, що спірне майно було набуте в період перебування сторін у шлюбі, але це не є беззаперечним доказом того, що спірне майно є спільним майном подружжя. Крім того просила не брати до уваги, як докази, довідку АТ КБ «ПриватБанк» про закриття рахунку ОСОБА_1 21.04.2008 року та квитанцією АБ «Факторіал-Банк» від 21.04.2008 року про внесення ОСОБА_2 грошових коштів на виконання умов Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.04.2008 року, оскільки вказані докази подані з порушення ЦПК України, так як не були надіслані заздалегідь відповідачу, а такі докази у ОСОБА_2 відсутні.

Пояснення свідків в судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що з 2008 року вона знайома з ОСОБА_2 , оскільки проживали в сусідніх домах. У березні 2008 року вона зустріла ОСОБА_2 і він їй розповів, що вони вже не є сусідами, так як він на даний час проживає у батьків. З 2010 року вона та ОСОБА_2 проживають разом, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, в них спільний бюджет, при цьому їй відомо було про те, що він перебував офіційно в шлюбі з іншою жінкою, який розірваний не так давно. ОСОБА_2 їй розповідав, що його дружина не має ніякого відношення до спірного майна. Гараж та автомобіль були куплені вже за їх спільні накопичені кошти. Їй не відомі випадки про те, що ОСОБА_2 особисто розпоряджався майном.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 є його другом з дитинства, йому відомо про те, що сторони перебували у шлюбі, але в 2007 році в них стосунки погіршились і ОСОБА_2 почав проживати періодично у батьків, а в 2008 році до них переїхав. З дружиною давно не живе та стосунки не підтримує. Він з 2008 року по 2019 рік часто був в гостях у ОСОБА_2 , йому відомо та сам бачив, що з 2010 року відповідач живе разом з ОСОБА_4 як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу, в них спільний побут, обов`язки та права. На час купівлі спірного автомобіля він з дружиною не проживав, оскільки їздив купувати автомобіль разом з ОСОБА_2 , при цьому він не бачив, щоб ОСОБА_1 давала кошти на його купівлю та утримання. Йому відомо, що спірне майно куплене ОСОБА_2 за власні кошти, оскільки коли він здійснював великі покупки завжди про це йому казав. Яке, ще майно було придбане сторонами в період шлюбу йому невідомо.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він з ОСОБА_2 у 2006-2007 роках працював в зубопротезному кабінеті. Так як його батьки та батьки ОСОБА_2 дружили, він брав кошти в борг у розмірі 40000,00 грн по розписці на будівництво, розписка зберіглась, кошти він віддав. У 2007 році у ОСОБА_2 народився син і він пішов проживати до сина. Він не знає чи проживали разом у 2008 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та за чиї кошти було придбане спірне майно.

Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Позиція суду.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до частини 1 статті 1 СК України - Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували з 01.08.1987 року по 01.07.2019 року у зареєстрованому шлюбі, який розірваний заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області 29.05.2019 року, рішення набрало законної сили 01.07.2019 року.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що під час перебування у шлюбі сторонами по справі було придбано спільне майно, а саме:

- 18.04.2008 року частину нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 14.11.2013 року гараж шлакоблочний загальною площею 23,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 16.11.2017 року автомобіль марки KIA SPORTAGE P 814A Універсал-В, кузов НОМЕР_1 , колір Сірий.

Відповідач ОСОБА_2 вказує, що вищезазначене нерухоме майно є його особистою власністю, оскільки придбане ним особисто за особисті кошти під час окремого проживання з ОСОБА_1 з березня 2008 року по 01.07.2019 року, у зв`язку із чим пред`явив зустрічний позов та просить встановити факт окремого проживання з ОСОБА_1 та визнати спірне майно особистою власністю.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, а також докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК)

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як вбачається з матеріалів справи на ім`я відповідача ОСОБА_2 в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 було придбано наступне майно:

- 18.04.2008 року частину нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 14.11.2013 року гараж шлакоблочний загальною площею 23,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 16.11.2017 року автомобіль марки KIA SPORTAGE P 814A Універсал-В, кузов НОМЕР_1 , колір Сірий.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 вважає, що вищевказане нерухоме та рухоме майно набуте сторонами за час спільного перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю, однак ОСОБА_2 у своєму зустрічному позові просить встановити факт окремого проживання його та ОСОБА_1 з березня 2008 року по 01.07.2019 року та визнати спірне майно його особистою приватною власністю, як таке, що було нажите ним під час окремого проживання з ОСОБА_1 , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

ОСОБА_2 на підтвердження зустрічних позовних вимог посилається на те, що починаючи з 2008 року разом з ОСОБА_1 не проживають, шлюбні відносини припинились задовго до розірвання шлюбу, про що зазначено у рішення про розірвання шлюбу та підтверджується свідками.

Також ОСОБА_2 вказує на те, що майно, яке позивач ОСОБА_1 просить поділити, куплене ним за власні кошти, в інтересах сім`ї не використовувалось та є його особистою власністю, про що також свідчить заява позивача відповідно до якої вона не заперечує проти купівлі ним майна за власні кошти, вважає, що позовні вимоги позивача ґрунтуються тільки на тому, що спірне майно було набуте в період перебування сторін у шлюбі, але це не є беззаперечним доказом того, що спірне майно є спільним майном подружжя.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Як вказав в постанові від 25 листопада 2020 року справа № 127/15091/18 Верховний Суд встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин за змістом СК України не є фактами, що мають юридичне значення, які підлягають окремому встановленню в судовому засіданні. Вимоги про визнання спірного майна особистою приватною власністю позивач обгрунтовує положеннями частини шостої статті 57 СК України, відповідно до яких суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка, майна, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За змістом указаної норми, предмета та правил доказування обов`язком позивача, крім іншого, є доведення того, що майно було набуте не за спільні кошти подружжя у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Встановивши такі обставини, суд може визнати спірне майно особистою приватною власністю. Водночас за вказаних обставин відсутні підстави для задоволення як окремих вимог про встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин.

Суд зазначає, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, а також майно, набуте одним із подружжя, за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

ОСОБА_1 стверджує, що у неї з ОСОБА_2 припинення шлюбних відносин фактично не сталося в березні 2008 року, вони мали спільні права та обов`язки подружжя до розірвання шлюбу, мали спільний бюджетна.

В ході судового розгляду не встановлено та стороною відповідача ОСОБА_2 не доведено, що частина нежитлової будівлі, яка придбана 18.04.2008 року та гараж, який придбаний 14.11.2013 року є його особистою приватною власністю, оскільки рішення суду про розірвання шлюбу від 29.05.2019 року не містить висновків щодо окремого проживання сторін, дана вказівка міститься в описовій частині рішення при викладенні ОСОБА_2 обставин заявлених позовних вимог (а.с. 10).

Докази наявні в матеріалах справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали спільні права та обов`язки як подружжя, мали спільний бюджет до 30.07.2014 року.

Зокрема 07.05.2008 року було нотаріально посвідчено довіреність якою уповноважено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на продаж автомобіля (а.с. 142).

Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.04.2008 року не містить будь-яких застережень, що нерухоме майно придбано ОСОБА_2 за особисті кошти (а.с. 17).

Договір купівлі-продажу нерухомого майна (гаражу) від 14.11.2013 року вчинено за згодою дружини покупця (а.с. 82-84).

Договір дарування квартири, яка була придбана сторонами у 2014 році в період шлюбу за спільні кошти, від 15.10.2016 року вчинено ОСОБА_2 за письмовою згодою дружини (а.с. 141).

Вище вказані докази свідчать про те, що у сторін до 30.07.2014 року дійсно був спільний бюджету та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю, тобто шлюбні відносини, які свідчать про права та обов`язки подружжя, не припинились.

При цьому докази надані позивачем ОСОБА_1 , а саме довідку АТ КБ «ПриватБанк» про закриття нею рахунку 21.04.2008 року та квитанцію АБ «Факторіал-Банк» від 21.04.2008 року про внесення ОСОБА_2 грошових коштів на виконання умов Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.04.2008 року, суд не бере до уваги, оскільки вони подані з порушенням ч. 9 ст. 83 ЦПК України, зокрема не надсилались учасникам справи заздалегідь про, шо свідчить відсутність в матеріалах справи підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам процесу.

Пояснення свідків суд оцінює критично, оскільки вони були не однозначні та їх поясненнями не підтверджується, про те, що саме з 2008 року сторони по справі окремо проживали у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, та частина спірного майна була куплена ОСОБА_2 за його власні кошти.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновків, що майно набуте сторонами по справі до 30.07.2014 року є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що воно було придбано ОСОБА_2 під час фактичного припинення шлюбних відносин саме за власні кошти.

При цьому суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 нотаріально посвідчену заява від 30.07.2014 року, якою вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на купівлю будь якої нерухомості та автотранспортних засобів на території України, за свої особисті кошти, за любу суму і на умовах на свій власний розсуд, що на думку суду свідчить про припинення шлюбних відносин між сторонами саме з 30.07.2014 року (а.с. 100).

Також суд звертає увагу, на те, що в судовому засіданні не було встановлено та матеріали справи не містять доказів, що спірний автомобіль був придбаний за кошти отримані від продажу іншого автомобіля, який був придбаний у шлюбі.

Згідно ч. 2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто, суд вправі задовольняти заяви про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін, свідків, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог за зустрічним позовом в частині встановлення факту окремого проживання.

Так, поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі №6-1327цс15 від 18 травня 2016 року, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, встановлено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

Отже, право власності на спірне нерухоме майно, а саме на частину нежитлової будівлі, та гараж, виникло в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, та саме у встановлених у судовому засіданні фактичних в шлюбних стосунках, в яких перебували сторони, тобто були придбані з часу реєстрації шлюбу між сторонами з 01.08.1987 року по 30.07.2014 року, а отже, є сумісно нажитим майном подружжя за цей час та є їх спільною сумісною власністю.

Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, та виходячи з принципу рівності часток подружжя, принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про поділ майна подружжя в рівних частках, а саме визнанням за кожним по частині частини нежитлової будівлі та по частині гаража.

Вирішуючи питання щодо правового режиму спірного автомобіля, з`ясовуючи час придбання, джерело набуття, що дозволяє надати правовий статус особистої приватної власності майну, який був придбаний ОСОБА_2 після 30.07.2014 року, а отже суд приходить до висновку, що зустрічний позов в частині майнових вимог підлягає частковому задоволенню.

Крім того суд не вбачає підстав для поділу спільної сумісної власності подружжя в натурі, як про це заявляє у позові позивач ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні докази, що на даний час проведено реконструкцію нежитлової будівлі відповідно до проектної документації зазначеної у висновку експертизи від 17.12.2008 року, так як відповідно до технічного паспорту на нежитлове приміщення від 13.03.2008 року та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлова будівля має характеристики, які були при її купівлі відповідно до договору-купівлі продажу від 18.04.2008 року, при цьому про проведення судової будівельної експертизи позивач відповідного клопотання не заявляла.

Відповідно не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 компенсація за зменшення її частки нежитлової будівлі, оскільки така компенсація можлива при поділу майна в натурі.

Крім того не підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення на її користь з ОСОБА_2 компенсації за припинення її права власності на частину автомобіля, оскільки суд визнає даний автомобіль особистою власністю ОСОБА_2 .

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості наданих доказів є конституційної гарантією (стаття 129 Конституції України).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Висновки за результатами розгляду справи.

Отже, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази зібрані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а також підлягає частковому задоволення зустрічний позов ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене суд вважає, за необхідне в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за позовом ОСОБА_1 позов задовольнити частково та:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину частини нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на частину частини нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину гаража який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на частину гаража, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, суд вважає за необхідне зустрічний позов задовольнити частково та встановити факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 30.07.2014 року по 01.07.2019 року (дата набрання законної сили заочного рішення Красноградського районного суду Харківської області від 29.05.2019 року у справі №626/2428/18);

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 , автомобіль марки KIA, модель SPORTAGE, тип Загальний легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_1 , колір Сірий, номерний знак НОМЕР_2 .

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Тараскіна К.О. до закінчення судових дебатів у справі зробила заяву, що протягом п`яти днів, після ухвалення рішення суду, нею будуть подані докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 при подачі позову відповідно до квитанції від 09.06.2022 року сплатила судовий збір у розмірі 12405,00 грн за позовні вимоги майнового характеру та ОСОБА_2 за подачу зустрічної позовної заяви сплатив судовий збір у загальному розмірі 13397,40 грн, (квитанція від 13.08.2022 року), який складається за вимогу майнового характеру в розмірі 12405,00 грн та за вимогу немайнового характеру в розмірі 992,40 грн.

При подачі позову позивачем ОСОБА_1 загальний розмір ціни позову становив 1 667 496, 36 грн, який складається із наступного:

-частина частини нежитлової будівлі 1 049 735, 80 грн (2 099 471,60 грн (загальна вартість нежитлової будівлі) : 2 = 1 049 735,80 грн);

-частини гаража 14 251,66 грн (28 503,32 грн (загальна вартість гаража) : 2 = 14251,66 грн;

-компенсація за зменшення частки нежитлової будівлі 248 038,90 грн;

-компенсація за припинення права власності на частину автомобіля 345 470,00 грн.

Суд позов позивача ОСОБА_1 задовольняє частково на загальну суму 1063987, 46 грн ( частина частини нежитлової будівлі 1 049 735, 80 грн, частина гаража 14 251,66 грн).

Таким чином на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати на оплату судового збору в розмірі 7877,17 грн (1 063 987,46 грн (задоволені позовні вимоги) х 100% : 1657 496,36 (заявлені позовні вимоги) = 63,50% (процент задоволених позовних вимог), 12405,00 грн (сума сплаченого судового збору) х 63,50% (процент задоволених позовних вимог) : 100% = 7877,17 грн).

При подачі зустрічного позову ОСОБА_2 оцінив спірне майно на загальну суму 1 620 000,00 грн (гараж 20 000,00 грн, нежитлова будівля -1 000 000,00 грн, автомобіль 600 000 грн), але суд з такою оцінкою майна не погоджується, оскільки вона не підтверджена відповідними доказами та є нижчою ніж заявлено позивачем ОСОБА_1 , яка вартість майна підтвердила відповідними доказами.

Отже загальний розмір ціни зустрічного позову ОСОБА_2 становив 2 818 914,93 грн, який складається із наступного:

- частина нежитлової будівлі 2 099 471,60 грн (загальна вартість нежитлової будівлі);

- гаража 28 503,32 грн (загальна вартість гаража);

- автомобіль 690 940,00 грн.

Суд зустрічний позов ОСОБА_2 в частині вимог майнового характеру задовольняє частково на загальну суму 690 940,00 грн (вартість автомобіля).

Таким чином на користь відповідача з позивача підлягають стягненню судові витрати на оплату судового збору за позовну вимогу майнового характеру в розмірі 3040 грн (690 940,00 грн (задоволені позовні вимоги) х 100% : 2 818 914,93 грн (заявлені позовні вимоги) = 24,51% (процент задоволених позовних вимог), 12405,00 грн (сума сплаченого судового збору) х 24,51% (процент задоволених позовних вимог) : 100% = 3040,46 грн).

Крім того відповідачем ОСОБА_2 при подачі зустрічної позовної заяви понесені судові витрати на оплату судового збору за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 992,40 грн, враховуючи, що в цій частині позов задовольняється частково суд вважає, за необхідне також стягнути на користь відповідача з позивача понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 496,20 грн.

Отже загальний розмір судових витрат на оплату судового збору, який підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 3536,66 грн (3040,48 грн судовий збір за позовні вимоги майнового характеру + 496,20 грн судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру = 3536,66 грн).

На підставі ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 69,70 СК України та керуючись ст.ст. 4-5, 76-83, 141, 200 280-282 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на частину частини нежитлової будівлі, цегляної літ. А-1, загальною площею 184,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати 1-5, кімнати 1-3, кімнати 1-6, кімнати 1-7, кімнати 1-1, кімнати 1-4, кімнати 1-2, загальною площею 94,8 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на частину частини нежитлової будівлі, цегляної літ. А-1, загальною площею 184,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати 1-5, кімнати 1-3, кімнати 1-6, кімнати 1-7, кімнати 1-1, кімнати 1-4, кімнати 1-2, загальною площею 94,8 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на частину гаража шлакоблочного загальною площею 23,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на частину гаража шлакоблочного загальною площею 23,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 судові витрати на оплату судового збору у розмірі 7877 (сім тисяч вісімсот сімдесят сім) грн 17 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та визнання права особистої приватної власності майна - задовольнити частково.

Встановити факт окремого проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 30.07.2014 року по 01.07.2019 року (дата набрання законної сили заочного рішення Красноградського районного суду Харківської області від 29.05.2019 року у справі №626/2428/18);

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , автомобіль марки KIA, модель SPORTAGE, тип Загальний легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_1 , колір Сірий, номерний знак НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 судові витрати на оплату судового збору у розмірі 3536 (три тисячі п`ятсот тридцять шість) грн 66 коп.

В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_2 -відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в Харківській апеляційний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.04.2023 року.

Суддя