Справа №333/6128/22
Пр. №2/333/908/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 березня 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Піха Ю.Р., за участю секретаря судового засідання Пантюх Ю.О., представник позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Білик О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспесталь» ім.А.М. Кузьміна про стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому посилається на те, з 27.04.2000 р.по 01.07.2021 р. він працював на Приватному акціонерному товаристві «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна, де з 27.04.2000 по 10.12.2004 був термістом прокату та труб калібрувального цеху, з 10.12.2004 по 21.11.2009 був завантажувачем термічних печей калібрувального цеху, з 21.11.2009 по 01.07.2021 був вогнетривником сталеплавильного цеху № 3.

01.07.2021 року, згідно наказу № 386 мене звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

Відповідно до медичного висновку, виданого на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність хронічного професійного захворювання (отруєння) Державної установи «Український науково - дослідний інститут промислової медицини» № 871 від 02.06.2022 року, позивачу було встановлено професійні захворювання з діагнозом:

1. Пневмоконіоз першої стадії (s/t, 1/1, em), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої - другої стадії, група В. Легенева недостатність другого ступеня.

2. Радикулопатія попереково - крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8 з вираженими статико - динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язово тонічним та переферичним нейросудинним синдромом верхніх кінцівок з вазомоторно трофічними порушеннями на кистях нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФ другого ступеня).

За даними інформаційної довідки про умови праці № 08/03.2-11/8505 від 18.08.2021, виданої Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, - підтверджено, що позивач працював у шкідливих умовах на ПрАТ ««Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» 21 рік 2 міс.:

термістом прокату та труб калібрувального цеху 4 роки 7 міс., а саме: 27.04.2000- 10.12.2004;

завантажувачем термічних печей калібрувального цеху 4 роки 11 міс., а саме. 10.12.2004-21.11.2009;

вогнетривником сталеплавильного цеху № 3 11 років 7 міс., а саме: 21.11.2009 - 01.07.2021.

За державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України 08.04.2014 № 248, загальна оцінка умов та характеру праці, на посаді на якій я працював, вогнетривник сталеплавильного цеху № 3 віднесена до III класу 4 ступеня (особливо шкідливі та особливо важкі), що відповідає критеріям Списку № 1 пільгового пенсійного забезпечення.

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 29.06.2022 року, затвердженого Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області 30.06.2022, встановлено, що захворювання у мене виникло внаслідок тривалої роботи на ПрАТ «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, а також відсутності правових підстав для переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження хворим періодичних медичних оглядів.

Відповідно до п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) причиною виникнення у мене хронічного професійного захворювання є наявність на моєму робочому місці шкідливих виробничих факторів, що призвели до прозахворювання: пилу, переважно фіброгенної дії - 14,7 - 25,9 мг/ м3 при ГДК - 4,0 мг/м3; пилу електрокорундова - 47,7 мг/ м при ГДК - 6,0 мг/м ; пил з вмістом діоксиду кремнію кристалічного від 2% до 10% - 8,5-20,4 мг/м при ГДК - 4,0 мг/м3. Фізичні навантаження: робоча поза, нахили тулубу більше 30 - 308-550 при ГДР 300 та 188-456 при ГДР - 100; статичне навантаження при утриманні вантажу однією рукою - 44 496 при ГДР - 43 001; статичне навантаження при утриманні вантажу двома руками - 105 536 - 12 710 при ГДР - 97 000; знаходження у нахиленому положенні більше 30° - 37,7-60% робочого часу при ГДР - 25%.

Згідно з висновком МСЕК від 18.07.2022 p., позивачу при первинному огляді встановлена третя група інвалідності за професійним захворюванням, безстроково, ступінь втрати професійної працездатності - 50%, протипоказана тяжка фізична праця, стато-динамічні навантаження, рекомендовано «Д» нагляд у профпатолога, пульмонолога, сімейного лікаря, невролога, стаціонарне лікування.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

26.01.2023 року від представника відповідача по справі ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив зменшити суму відшкодування моральної шкоди до суми 26 000 гривень.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, просила задовольнити позов на суму 30 000 гривень.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч.8ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, що набрала чинності з 01 січня 2015 року, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою частина четверта статті 14 Закону (1105-14).

Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Статею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу.

Статею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслiдок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку iз знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також дiлової репутацiї фiзичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, iншим майном або в iнший спосiб. Розмiр грошового вiдшкодування моральної шкоди визначається судом залежно вiд характеру правопорушення, глибини фiзичних та душевних страждань, погiршення здiбностей потерпiлого або позбавлення його можливостi їх реалiзацiї, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є пiдставою для вiдшкодування, а також з урахуванням iнших обставин, якi мають iстотне значення. При визначеннi розмiру вiдшкодування враховуються вимоги розумностi i справедливостi.

Відповідно до нормст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.13 вищевказаної постанови, згідно з ст. 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя i здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.

У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення».

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Щодо доводів відповідача про відсутність вини підприємства у спричиненні професійного захворювання, та посилання на наявність вини позивача у виникненні професійного захворювання, що виражається у нехтуванні їм своїм власним здоров`ям при виконанні трудових обов`язків під час роботи на підприємстві Відповідача, то ці доводи є неспроможними, виходячи із наступного.

Так, у відзиві відповідач щодо встановленого професійного захворювання не спростовує ті факти, які викладені у позовній заяві та підтверджені офіційними документами, якими виступають інформаційна довідка про умови праці № 08/03.2-11/8505 в 18.08.2021, видана Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, медичний висновок медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково - дослідний інститут промислової медицини» та довідка до акту огляду медико - соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 633434 від 18.07.2022 р.

Також Відповідач не спростовує факту про те, що позивач з 27.04.2000 по 01.07.2021 р.р. виконував роботи на його підприємстві в умовах впливу на стан здоров`я шкідливих та небезпечних виробничих факторів, які перевищували допустимі норми у декілька разів.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, що закріплено положеннями статті 43 Конституції України, та визначено також у статтях 22, 24 Загальної декларації прав людини та випливає з вимог статті 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права.

Користуючись своїм конституційним правом на вибір професії позивач отримав професію, за якою пропрацював тривалий час, що підтверджено копією трудової книжки. Сама професія передбачена Списками робіт, які дають право на пільгову пенсію.

Щодо доказів наданих Відповідачем, які засвідчують проведенню атестації робочого місця, та які містять показники факторів виробничого середовища і трудового процесу, деякі із яких перевищують гранично допустимі норми, саме ці показники ще раз підтверджують наявність на робочому місці шкідливих та небезпечних виробничих факторів, які постійно впливали на стан здоров`я позивача, що і призвело в подальшому до професійного захворювання.

Висновки Державної експертизи умов праці не надає об`єктивної оцінки про причини, які могли привести до того чи іншого професійного захворювання, а лише підтверджують проведення атестації робочого місця з дотриманням вимог постанов КМ України та Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць, затверджених постановами Міністерства праці України та Головним державним санітарним лікарем.

Позивач не спростовує та підтверджує доводи Відповідача в частині його обізнаності про шкідливі та небезпечні умови роботи як при прийняті на роботу, так і у подальшому, інформованість про пільги та компенсації за роботу в таких умовах. Проте посилання Відповідача про наявність провини Позивача у тому, що він продовжував працювати в таких умовах, є неприпустимим, оскількиза нормамичинного законодавствівідсутня норма,яка зобов`язуєпрацівника відпрацьовуватипевний період часу у шкідливих та небезпечних умовах праці, та звільнятись з тих підстав, що подальша робота може вплинути на стан його здоров`я.

Щодо доводів Відповідача про добровільне виконання Позивачем робіт у шкідливих умовах праці та тривалий стаж роботи, що стало причиною виникнення профзахворювання, не виключають вину відповідача та підтверджують обов`язок останнього виконати вимоги частини другої статті 153 КЗпП України та статті 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до вияв нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання приписів законодавств щодо прав працівників у галузі охорони праці и нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання.

Окрім того, відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Зазначена норма закріплює право громадянина на належні безпечні та здорові умови праці, не допускає з цього правила будь яких виключень.

Відповідачем також не спростовані доводи позивача, що упродовж всієї праці на підприємстві Позивач дотримувався норми статті 159 КЗпП України, не ухилявся від виконання обов`язків по дотриманню законодавства про охорону праці. При цьому позивачем також було дотримано вимоги щодо проходження, встановлених нормою статті 169 КЗпП України, медичних оглядів, що не спростовує й Відповідач.

Правовою нормою для розслідування професійного захворювання та складання акту ф.П-4 виступає «Порядок розслідування нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві» (далі Порядок), затвердженого постановою КМУ № 337 від 17.04.2019р., який набув чинності з 01 липня 2019р. Так, згідно вказаного Порядку для складення акту ф.П-4 передує складання обов`язкового документу, яким виступає санітарно-гігієнічна характеристика умов праці працівника, в якого виявлено підозру на професійне захворювання. Наступним документом, який пов`язує захворювання з умовами праці виступає медичний висновок, який приймають спеціалізовані медичні установи. Оскарження вказаних документів врегульовано положеннями цього Порядку. На відміну від оскарження акту ф.П-4, якого можливо оспорити лише при порушені процедури його складення, а не по суті. Тому без вказаних документів у комісії з розслідування професійного захворювання не було б правових підстав для складення акту ф.П-4.

Позивачем надані всі вказані документи, які на сьогодні не оскаржені, не скасовані, не визнані незаконними, а тому мають чинність. А згідно медичного висновку медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково - дослідний інститут промислової медицини» позивачу було встановлено професійне захворювання. На сьогодні цей висновок є чинним.

Поняття професійного захворювання розкриває стаття 1 Закону України від 23.09.1999 року „ Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що набрала чинності з 01 січня 2015 року. Це захворювання, що виникло професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Характер професійних хвороб визначається особливостями механізму дії виробничих факторів та їх поєднань на організм людини, а також сила і тривалість дії.

Аналогічні висновки містить і пункт 3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 17 квітня 2017р. № 337 та Державні Санітарні норми та «Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу». Тобто професійне захворювання виникає лише після довготривалого впливу на стан працівника негативних виробничих факторів, воно не буває раптовим, а відбувається поступово та має тривалий перебіг з наростанням симптомів.

Посилання Відповідача щодо виконання положень законодавства про охорону праці, що зумовлено наданням Позивачу додаткових днів відпустки, отримання доплати за шкідливість, забезпечення засобами індивідуального захисту, не заслуговують на увагу, оскільки саме це законодавство зобов`язує роботодавця до їх виконання, а їх порушення тягне відповідальність, в тому числі і кримінальну, а посилання на наявність провини Позивача у тому, що він продовжував працювати в таких умова є неприпустимим, оскільки законодавством України не передбачено обмежень чи заборони щодо реалізації права на працю особами, які мають право на пільгову пенсію.

Оцінивши обставини справи та надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності на робочому місці шкідливих виробничих факторів, отримав професійне захворювання та зазнав втрату професійної працездатності у 55% безстроково, що на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у зв`язку з порушенням життєвих зв`язків, фізичним болем, що пов`язаний з професійним захворюванням та наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком захворювання, яке викликає моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, позивач в силу своїх хвороб переживає за подальший стан свого здоров`я, яке вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України.

Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (Постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Судом при вирішенні справи враховується і те, що право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки встановлення стійкої втрати працездатності відбулось 18.07.2022 року, то право на моральну шкоду виникло в нього саме з цього часу та спрямовано до роботодавця, у якого він працював до погіршення стану здоров`я та, як наслідку, встановлення інвалідності.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує і ті обставини, що ані у позовній заяві, ані безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_2 не зазначив, з чого саме він виходив оцінюючи розмір шкоди саме у розмірі 100 000 грн., вказавши лише що йому не витрачає коштів на лікування, що не є моральною шкодою в розумінні ст.23 ЦК України, оскільки моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Також суд враховує, що ОСОБА_2 було встановлено 50% втрати працездатності та 3 групу інвалідності 18.07.2022р., з позовними вимогами про відшкодування йому моральної шкоди, в зв`язку з професійним захворюванням звернувся до суду 08.12.2022р., надав лише Виписки про стаціонарне лікування з 24.05.2021 р. по 02.06.2021 р.; за період з 25.05.2022 р. по 03.06.2022 р., та за період з 24.10.2022р. по 01.11.2022р., інших доказів щодо стаціонарного лікування до суду надано було, а тому посилання у позовній заяві на ті обставини, що "позивач вимушений проходити тривалий курс лікування, приймати ліки пожиттєво" не підтверджено матеріалами справи.

При цьому, суд враховує також і той факт, що позивач звільнився з підприємства не за станом свого здоров`я, а за власним бажанням, та тільки після звільнення з іншого місця роботи почав проходити медичні обстеження з приводу професійних захворювань, а не навпаки під час роботи у зв`язку з погіршення стану здоров`я.

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховується тяжкість і характер завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який складає 55% виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, та обставини того, що окрім відповідача, позивач працював також і на інших підприємствах, тяжкість ушкодження здоров`я, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, пов`язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди та достатньою сатисфакцією зазначених ним моральних страждань є сума 30 000 гривень і саме така сума є достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи.

З огляду на вказане, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Окрім того, суд зазначає, що позивач у своєму позові у цій справі просив стягнути моральну шкоду без урахування отримання податку з доходів і зборів. Разом із тим, суд зазначає, що питання оподаткування доходу позивача є питаннямвиконаннярішення суду у цій справі, а не питанням, яке суд має вирішувати при ухваленні рішення у цій справі.

Суд також роз`яснює, що учасники справи, державний чи приватний виконавці не позбавлені права у подальшому звертатись до суду з приводу питання роз`яснення рішення суду у цій справі в порядку, передбаченому ст. 271 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненю судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, та те, що позовна заява подана не юридичною, а фізичною особою, стягнення підлягають судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог.

З огляду на те, що з відповідача на користь позивача стягнуто 30 000 грн., то Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог (30%) у розмірі 322,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецтсаль» ім..А.М. Кузьміна місцезнаходження:69008 м.Хапоріжжя, вулиця Південне шосе,б.81 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч гривень) без урахування утримання податку з доходів і зборів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецталь» ім. А.М. Кузьміна (, м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 81) судовий збір на користь держави в розмірі 322 гривні 80 копійки.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 31 березня 2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Ю.Р.Піх