печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року Печерський районний суд міста Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа № 757/32226/17-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат, процентів за користування рахунком, пені та моральної шкоди, -

представник позивача - адвокат Яцишин А. О.

представник відповідача - адвокат Пац Є. О.

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання грошового зобов?язання 3 % річних у сумі 13 168, 00 грн, інфляційні втрати в сумі 136 962, 50 грн, проценти за користування рахунком у сумі 103 083, 53 грн, пеню у розмірі трьох відсотків річних від загальної вартості замовлення згідно Закону України «Про захист прав спживачів» у сумі 13 168, 00 грн, що разом складає 266 382, 03 грн; моральну шкоду у розмірі 30 000, 00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що за допомогою системи дистанційного банківського обслуговування «Приват24» ОСОБА_1 12.01.2014 року відкрив банківський картковий рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «Приватбанк». 05.02.2015 року АТ КБ «ПриватБанк» зупинено проведення та виконання платіжних доручень, а сама картка в системі «Приват24» значиться як заблокована, чим було позбавлено позивача права доступу до власних коштів на рахунку, залишок яких становив 299 458,72 гривень.

Вказує, що позивач у досудовому порядку з використанням автоматизованої систем «Приват24» 14.02.2015 року звертався до АТ «КБ «ПриватБанк» з вимогою про повернення грошових коштів, що обліковуються на рахунку № НОМЕР_1 , однак відповідач не виконав свого обов?язку повернути кошти. Таким чином, у відповідача виникло зобов?язання видати ОСОБА_1 залишок грошових коштів на рахунку, а оскільки АТ «КБ «ПриватБанк» 14.02.2015 року грошові кошти не сплатив, то з 15.02.2015 року він вважається таким, що прострочив виконання зобов?язання.

Також зазначає, що у подальшому АТ «КБ «ПриватБанк» рахунок не розблоковано, кошти з нього не видано, тому 10.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні банківським рахунком.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.06.2016 року у справі №522/5682/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2016 року, позовні вимоги задоволено, зобов?язано ПАТ КБ «Приватбанк» усунути перешкоди в користуванні банківським рахунком № НОМЕР_1 шляхом його розблокування та надання вільного доступу до грошових коштів ОСОБА_1 .

Вказує, що даним рішенням суду встановлено факт відкриття ОСОБА_1 банківського рахунку № НОМЕР_1 , наявності залишку коштів на рахунку в сумі 299 458,72 гривень, а також факт незаконності зупинення Банком фінансових операцій за даним рахунком на строк понад два робочих дні (тобто з 07.02.2015 року).

03.08.2016 року АТ «КБ «ПриватБанк» добровільно виконав рішення Приморського районного суд м. Одеси від 15.06.2016 року у справі №522/5682/15-ц у частині розблокування банківського рахунку № НОМЕР_1 та надав вільний доступ до грошових коштів, що підтверджується випискою із рахунку від 02.02.2017 року №AESA-MSBE-262E-17EH.

Вважає, що таким чином АТ «КБ «ПриватБанк» зобов?язаний сплатити позивачу інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми за період з 15.02.2015 року по 03.08.2016 року, а також проценти та пеню. Також вказаними діями відповідача було завдано позивачу моральної шкоди у розмірі 30 000, 00 грн, яка теж підлягає стягненню із відповідача, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.06.2017 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання та запропоновано відповідачу подати письмові заперечення або пояснення щодо позову (а.с. 36, т. 1).

Копію ухвали від 09.06.2017 року направлено на адреси сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 37, т. 1).

09.07.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову із підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що ршення судів першої та апеляційної інстанції у справі №522/5682/15-ц за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та усунення перешкод в користуванні банківським рахунком, якими позовні вимоги задоволено частково, оскаржуються Банком в касаційному порядку. Касаційне провадження відкрито 02.02.2017 року, очікується призначення справи до розгляду. Також, з виписки по рахунку вбачається, що 05.02.2015 року по даній карті було дійснено 79 операцій. Операції по рахунку здійснювалися і в подальшому, зокрема, 06.02.2015 року, 10.02.2015 року, 20.02.2015 року. Разом з тим, позивач не надав до матеріалів справи доказів подання до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» належним чином оформлених розрахункових документів про перерахування або видачу його коштів, що виключає стянення з відповідача будь-яких санкцій. Відповідні обставини рішенням в справі №522/5682/15-ц не встановлені (а.с. 44-135, т. 1).

12.09.2018 року від відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що жодними належними доказами позивач не підтвердив факт порушення відповідачем проведення операцій щодо переказу або видачі його коштів, коли саме відбулося таке порушення і у якій сумі, без чого не можна визначити ані дату початку прострочення ані суму такого прострочення (а.с. 145-162, т. 1).

04.06.2019 року від від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року у справі №522/5682/15-ц (а.с. 201-211, т. 1).

25.10.2019 року від представника позивача - адвоката Яцишина А. О. надійшла заява про зупинення провадження у справі (а.с. 222, т. 1).

25.10.2019 року від представника відповідача - адвоката Пац Є. О. надійшла заява про зупинення провадження у справі (а.с. 223, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2019 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі № 522/5682/15-ц за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про усунення перешкод у користуванні банківськими рахунками (а.с. 227, т. 1).

17.05.2022 року від представника відповідача - адвоката Пац Є. О. надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, а також надано копію постанови Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 року у справі № 522/5682/15-ц (а.с. 230-242, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2022 року поновлено провадження у справі (а.с. 244, т. 1).

У судове засідання сторони не з?явились, повідомлялись належним чином. Представник позивача - адвокат Яцишин А. О. подав заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Пац Є. О. подала заяву про залишення позову без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, просила розглянути справу її відсутність відповідача та його представника.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності позивача та його представника, а також за відсутності представника відповідача, з урахуванням обставин, зазначених ним у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 12.01.2014 року відкрито банківський картковий рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 8-10, т. 1).

05.02.2015 року АТ КБ «ПриватБанк» зупинено проведення та виконання платіжних доручень за банківським картковим рахунком № НОМЕР_1 , що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року, справа №522/5682/15-ц ( а.с. 19-24, т.1).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року, справа №522/5682/15-ц, позов задоволено частково; зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні банківським рахунком № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» шляхом його розблокування та надання вільного доступу до грошових коштів, належних ОСОБА_2 ; зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні депозитним банківським картковим рахунком № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» шляхом їхнього розблокування та надання вільного доступу до грошових коштів, належних ОСОБА_1 ; в решті вимог відмовлено, стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487, 20 грн (а.с. 19-24, т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року залишено без змін (а.с. 25-29, т. 1).

Постановою Верховного суду від 20 березня 2019 року, справа №522/5682/15-ц, касаційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково; ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 203-211, т. 1).

Постановою Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 року, справа №522/5682/15-ц, апеляційну скаргу задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання усунення перешкод у користуванні банківським рахунком відмовлено (а.с. 232-239, т. 1).

Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладення і виконання банківських договорів врегульовані нормами Цивільного кодексу України та банківського законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з п. 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Зокрема, такий документ, що є підтвердженням внесення коштів, повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час, час виконання операції), також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ (підпункт 2.9 пункту 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 серпня 2011 року № 174).

Із наведених норм законодавства випливає, що договори банківського вкладу та банківського рахунку укладаються в письмовій формі, один примірник договору зберігається в банку, а другий обов`язково надається клієнту, письмова форма вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний рахунок підтверджено договором банківського вкладу з видачею документу, що відповідає вимогам, установленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно із ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач є споживачамем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Так, позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи стягнення із відповідача 3 % річних, інфляційних втрат, процентів за користування рахунком та пені, посилається на рішення Приморського районного суд м. Одеси від 15.06.2016 року у справі №522/5682/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2016 року, яким позовні вимоги задоволено, зобов?язано ПАТ КБ «Приватбанк» усунути перешкоди в користуванні банківським рахунком № НОМЕР_1 шляхом його розблокування та надання вільного доступу до грошових коштів ОСОБА_1 . Та вказує, що даним рішенням суду встановлено факт відкриття ОСОБА_1 банківського рахунку № НОМЕР_1 , наявності залишку коштів на рахунку в сумі 299 458,72 гривень, а також факт незаконності зупинення Банком фінансових операцій за даним рахунком на строк понад два робочих дні (тобто з 07.02.2015 року).

Разом з тим, вказане рішення скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 року, вказана постанова набрала законною сили.

При цьому, будь яких інших доказів на підтвердження неправомірності дій чи порушення зобов?язання за договором відповідачем, порушення ним законних прав та охоронюваних інтересів позивача та норм чинного законодавства, позивачем не надано. При цьому, позивач посилається лише на те, що оскільки банком неправомірно було заблоковано рахунок № НОМЕР_1 , то він має право на стягнення 3 % річних, інфляційних втрат, процентів за користування рахунком та пені, однак будь-яких доказів, які б свідчили про існування обмеження за вказаним рахунком чи неправомірного утримання коштів позивача, суду не надано.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Доказування не можу грунтуватись на припущеннях.

Оскільки, судом не встановлено, що діями відповідача було заподіяно будь-якої шкоди позивачу, вказана вимога не підлягає задоволенню.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 23, 509, 524, 526, 533-535, 549, 625, 626, 627, 629, 638, 1059, 1066, 1074, 1167 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат, процентів за користування рахунком, пені та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП не зазначено.

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, код ЄРДПОУ 14360570.

Повний текст рішення складено 21.02.2023 року.

Суддя Г.О. Матійчук