Справа № 214/6840/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 квітня 2023 року Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді - Сіденка С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Чаплиги О.О.,

у відсутність учасників процесу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про відшкодування моральної шкоди.

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд стягнути з відповідачів моральну шкоду у сумі 3 000 000,00 грн., посилаючись на втрату рідної людини внаслідок збройної агресії РФ. В обґрунтування вимог зазначено, що наприкінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з РФ війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія РФ проти України, у ході якої були окуповані АРК, а також частина Донецької та Луганської областей України. Її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді оператора 3 групи спеціального призначення 6 роти спеціального призначення 2 закону спеціальних операцій військової частини НОМЕР_1 , військове звання старший солдат. ІНФОРМАЦІЯ_3 син старший солдат ОСОБА_2 виконуючи бойове завдання в Харківській області, вірний військовій присязі пов`язаний із захистом Батьківщини зі збройної агресії РФ загинув. Внаслідок загибелі її сина їй було завдано моральної шкоди, яка полягала у тому, що вона втратила сенс до життя, їй завдано безперервного, невгамовного душевного болю та страждання, що не дає можливості пристосуватися до нових умов життя. Її душа кровоточить, вона перенесла сильний емоційний стрес, який буде супроводжувати її усе життя, жахлива передчасна смерть сина ОСОБА_2 завдає їй душевних мук і психологічних страждань, не природно, щоб батьки ховали своїх дітей. Крім того, 100,00 і простих без документарних іменних акцій АТ «Сбербанк» належить ПАТ «Сбербанк Росії», а згідно з офіційним сайтом останнього основним акціонером та засновником ПАТ «Сбербанк Росії» є Центральний банк Російської Федерації, який володіє 50% статутного капіталу плюс одна голосуюча акція, іншими акціонерами банку є міжнародні і російські інвестори. Тому з врахуванням зазначеного, просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 15 грудня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 16 лютого 2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою суду від 22 березня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України .

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, на вимогах наполягає.

Представник відповідача АТ «Міжнародний резервний банк» звернувся до суду з відзивом на позов, в обґрунтування якого зазначено, що твердження позивача про те, що акції «МР Банк» належать ПАТ «Сведбанк Росії» не відповідають дійсності, оскільки відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в розділі «Інформація про кінцевого бенефіціарного власника (контролера) юридичної особи, у тому числі відомості про юридичних осіб, через який здійснюється опосередкований вплив на юридичну особу, зазначено: 100 відсотків акцій АТ «МР Банк» належать Державі Україна в особі Державного підприємства «Національний фонд інвестицій України» та відсутні будь-які інші фізичні особи. Постановою Правління Національного банку України № 91-рш/БТ від 25.02.2022 було прийнято рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк». На підставі вказаного рішення НБУ, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 131 від 25.02.2022 «Про початок процедури ліквідації АТ «МР Банк» та делегування повноважень ліквідатор банку». АТ «МР Банк» не є учасником спірних правовідносин, жодних винних дій стосовно позивача не вчиняв та взагалі не міг бути відповідачем у справі. Банк не має жодного відношення ані до збройної агресії Російської Федерації, ані до проведення на сході України антитерористичної операції, повномасштабного вторгнення, тощо. Тому відсутній та недоведений будь-який зв`язок між діями банку та завданням моральної шкоди позивачу, а отже у частині задоволення позовних вимог до банку за умови, що такі будуть сформульовані позивачем, має бути відмовлено. 100 відсотків корпоративних прав банку та інших активів, крім тих, що призначені для виплати вкладників, було вилучено (націоналізовано) в попередніх власників на користь Держави Україна, отже фактично на даний час претензії заявлені позивачем до Держави Україна. Тому оскільки у разі гіпотетичного задоволення позовних вимог до банку виникне ситуація, коли за збройну агресію Російської Федерації нестиме відповідальність Держава України, а фактичне виконання такого незаконного рішення призведе до стягнення коштів з Держави Україна, що є недопустимим та суперечить загальним принципам права, просить у задоволенні вимог до АТ «МР Банк» відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду з письмовими поясненнями, в обґрунтування яких зазначено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб підтримує позов ОСОБА_1 та вважає наявними передбачені законодавством підстави для задоволення її позовних вимог до Російської Федерації. Однак вимоги до АТ «Міжнародний резервний банк» вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються доданими до позову додатками. Відповідно до положень п.1 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури ліквідації банку припиняються усі повноваження органів управління банку (загальних зборів, наглядової ради і правління) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту), а керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Тобто відповідно до приписів указаного Закону колишні власники, у тому числі й власники з РФ, з дня початку процедури ліквідації банку обмежені у здійсненні власних корпоративних прав в силу Закону та уже не мають відношення до контролю та управління АТ «МР Банк» і його діяльності ані через загальні збори та/або наглядову раду, ані через призначених такими власниками членів правління. Позов пред`явлено до АТ «МР Банк» як до неналежного відповідача, а викладені у ньому вимоги до банку не ґрунтуються на чинному законодавстві України, а тому не підлягають задоволенню, бо він не є учасником спірних правовідносин, жодних протиправних винних дій стосовно позивача взагалі не вчиняв та не може бути відповідачем у справі, бо не має жодного відношення ані до збройної агресії РФ, ані до проведення на сході України антитерористичної операції, ані до незаконних терористичних формувань в зоні АТО. При цьому порядок задоволення майнових вимог вкладників та інших кредиторів АТ «Міжнародний резервний банк», ліквідаційна процедура якого з 25 лютого 2022 року здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та черговість вимог кредиторів здійснюється на підставі ст. 52 указаного Закону. 12.05.2022 Верховна Рада України затвердила Указ Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року «про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів». Фонд гарантування вкладів фізичних осіб забезпечив перерахування до спеціального фонду Державного бюджету України понад 8,8 млрд. грн. Це кошти, виплачені за облігаціями внутрішньої державної позики, строк погашення яких настав та купонний дохід за ОВДП, що належали АТ «МР Банк». Тому просять відмовити у задоволенні вимог до АТ «Міжнародний резервний банк» та задовольнити вимоги до Російської Федерації.

Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони та третя особа були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно статей 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Відповідно до ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої станом на 13.08.2014 року була держава відповідач - Російська Федерація, право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Позбавлення життя не розглядається як таке, що вчинене на порушення цієї статті, якщо воно є наслідком виключно необхідного застосування сили: a) для захисту будь-якої особи від незаконного насильства; b) для здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою; c) при вчиненні правомірних дій для придушення заворушення або повстання.

Зміст ст.2 Конвенції покладає на державу два види зобов`язання: негативне - держава має утримуватися від порушення права на життя, позитивне - держава повинна забезпечувати захист і реалізацію права на життя.

Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).Як встановлено судом

Як установлено судом ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25 - копія свідоцтва), який ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув (а.с. 24 - копія свідоцтва).

Згідно повідомлення про смерть, виданого 11.03.2022 Саксаганським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, ОСОБА_2 , оператор відділення СпП групи СпП роти СпП загону СпО 09 березня 2022 року отримав несумісну з життям вибухову травму внаслідок бойових дій в м. Ізюм Ізюмського району Харківської області, що підтверджується також копіями лікарського свідоцтва про смерть та сповіщення про смерть (а.с. 26,27).

Травма старшого солдата ОСОБА_2 , яка призвела до смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджується протоколом № 189 від 28 квітня 2022 року 18 Регіональної військово-лікарської комісії (а.с. 32).

Відповідно до частини 9 статті п`ятої Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до норм статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ст.23 ЦК України).

Згідно Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як зазначається у статях 1167, 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною 6 статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

На час розгляду справи, відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «Ь», «с», «б» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Суд при винесенні рішення у справі враховує, що позивач звернулася до суду з позовом до РФ про відшкодування шкоди, завданої їй у зв`язку із загибеллю її сина внаслідок збройної агресії РФ на території України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

У таких висновках Верховний Суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну (постанова Верховного Суду України від 14 квітня 2022 року по справі № 308/9708/19 (провадження №61-18782св21).

Таким чином, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Заключний акт наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, договори укладені між Україною та Російською Федерацією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому, на переконання суду, є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Враховуючи вказане, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну Позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49).

ОСОБА_1 є громадянкою України, проживає та зареєстрована на території України.

Оскільки смерть сина позивачки ОСОБА_2 сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, суд вважає, що саме на відповідача Російської Федерації покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України № 42310/04 від 21.04.2011 року, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача ОСОБА_1 , істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, яка назавжди втратила рідну людини, наслідки, що наступили та їх невідворотність.

Тому врахувавши всі вищевикладені обставини справи, суд вважає необхідним, позов задовольнити частково та стягнути з відповідача Російської Федерації на користь позивача 3 000 000,00 грн. моральної шкоди, вважаючи заявлену до стягнення суму справедливою компенсацією агресора Російської Федерації на користь матері загиблого.

Щодо позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» моральної шкоди суд вважає необхідним відмовити, оскільки позивачем не надано доказів, якими саме діями банку було завдано шкоду позивачу, та які права позивача банк порушив. Тому відсутні правові підстави для покладення солідарного обов`язку з відшкодування шкоди як на державу агресора, так і на банк.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог в рівних частках.

Згідно частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, сплачується судовий збір у розмірі 0,4 від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно пункту 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, він стягується з відповідача Російської Федерації в дохід держави.

Керуючись статями 10, 12,13, 81,141, 263, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

задовольнити позов ОСОБА_1 - частково.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди суму 3 000 000 (три мільйони) гривень 00 коп.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Стягнути з Російської Федерації до Державного бюджету України судовий збір у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14 квітня 2023 р.

Суддя С.І. Сіденко