Справа № 754/3760/23
У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2023 року Суддя Деснянського районного суду міста Києва Буша Н.Д., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк» про захист прав споживачів та просить суд:

1. Визнати вимогу по сплаті відсотків по цій кредитній картці безпідставною;

2. Зобов`язати Банк припинити нараховувати відсотки за цим кредитом;

3. Зобов`язати Банк всі сплачені мною відсотки за цим кредитом зарахувати як

погашення тіла кредиту;

4. Дозволити позивачу сплатити залишок тіла кредиту у сумі 18 000 грн. на протязі 12 місяців з оплатою рівними частинами по 1 500 грн. на місяць.

Обгрунтовуючі позовні вимоги тим, що у жовтні 2018 р. позивач влаштувався на роботу в компанію в м. Києві та отримав зарплатну карту, відкриту в банку ПУМБ (далі - Банк).

Позивач не звертався до Банку із проханням про

видачу кредиту або про відкриття кредитного ліміту, але, незважаючи на це, разом із

зарплатною картою Банк видав позивачу кредитну карту НОМЕР_1 із

встановленим кредитним лімітом.

Позивач вважає, що Банк фактично відкрив кредит на його ім`я без

погодження з ним. На думку позивача це є порушенням п. 1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (далі - Закон), згідно з якою споживач має прийняти усвідомлене

рішення про отримання споживчого кредиту.

Банк списував відсотки з картки позивача по ставці 48% річних. За інформацією,

отриманою у додатку «ПУМБ онлайн», загальна сума списаних відсотків становить

приблизно 32 000 грн. (точна сума стане відома 01.04.2023 р.).

Кредитним лімітом позивач користувався, внаслідок чого виник борг за тілом кредиту у розмірі 50 000 грн. Позивач визнає необхідність повернути Банку цей борг, але не визнає вимогу по сплаті відсотків, адже він не просив Банк видати йому цей кредит та не

підписувався під зобов`язанням сплачувати відсотки за ним.

Згідно із ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено з матеріалів позову, звертаючись за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва, позивач керувався ч.5 ст.28 ЦПК України, подаючи позов за своїм зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п. 22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-ХІІ споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Із пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачено саме Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду.

Але, як встановлено з поданого позову, підставою звернення позивача з позовом не є порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживача» - позовна заява не містить жодного посилання на порушення прав позивача саме як споживача та способи їх захисту, передбачених саме цим Законом.

На дату укладення договору - жовтень 2018 року, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» викладена в наступній редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, на момент укладення спірного договору, відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулювались спеціальним Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту.

Згідно змісту оскаржуваного Договору від жовтня 2018 року, метою його укладення було надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, тобто позивачу ОСОБА_1 було надано фінансовий, а не споживчий кредит і даний договір не є договором про надання споживчого кредиту.

Отже, між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Перший Український міжнародний Банк» виник спір, який не стосується захисту прав споживача.

Відповідачем по справі є Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний Банк» юридична адреса: Україна, 04070, місто Київ, вулиця Андріївська, будинок 4.

Відповідно до ч.2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З урахуванням наведеного вище, позовна заява підсудна Подільському районному суду м. Києва, як суду за місцезнаходженням відповідача юридичної особи.

Частиною 9 ст.187 ЦПК України передбачено, що в разі, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.1ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ч.3 ст.31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Згідно до ст.32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р, Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч.1 ст.378 ЦПК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що дана справа не підсудна Деснянському районному суду м. Києва, у зв`язку з чим її необхідно передати за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Керуючись: ст.ст. 28, 31, 32 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк» про захист прав споживачів - направити за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Ухвала складена та підписана 27.03.2023 року.

Суддя Н.Д.Буша