КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року місто Київ

Справа 757/54083/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1100/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року (у складі судді Остапчук Т.В., інформація про дату складання повного тексту рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування шкоди

встановив:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «Приватбанк», в якому просить стягнути 3% річних в розмірі 450 грн 71 к. та інфляційні втрати в розмірі 1 337 грн 08 к. за період з 13 січня 2021 року по 05 жовтня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 у справі №757/1112/20-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 15405 грн 16 к. та 3% річних в розмірі 5287 грн 99 к., а всього стягнуто 20693 грн 15 к.

На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, який був пред`явлений до виконання однак відповідач не виконує рішення суду.

Тому, керуючись ст.625 ЦК України позивач звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 рокупозов задоволено.

Стягнуто АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних в розмірі 450 грн 71 к. та інфляційні втрати в розмірі 1 337 грн 08 к.

Стягнуто АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2 270 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Гайдамащук О.В. в інтересах АТ КБ «Приватбанк»подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, висновки суду, що мають значення для справи не відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що Верховний суд наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі №916/2889/13.

Вказує, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, та обставини встановлені рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року , по справі № 757/1112/20-ц, АТ КБ «ПриватБанк» повністю сплатив суму боргу (75 958 грн 93 к.) з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (15 405 грн 16 к.), а також три проценти річних від простроченої суми (5 287 грн 99 к.) станом на день фактичного виконання.

Отже, Позивач звертаючись до суду нарахував інфляційні втрати та 3% річних на інфляційні втрати та 3% річних, що стягувались раніше.

Також, вказує, що з наданої позивачем виписки по картковому рахунку не вбачається, що кошти які надійшли 28 жовтня 2021 року, надійшли саме від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках виконавчого провадження №65438968 при примусовому виконанні виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва № 757/1112/20-ц від 30 квітня 2021 року.

З наданої виписки не вбачається хто саме перерахував кошти позивачу та за які послуги, що не дає можливості встановити наявність чи відсутність обставин на які вказує позивач.

Ухвалою від 10 лютого 2022 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що оскільки АТ КБ «Приватбанк» не виконано грошове зобов`язання по виплаті коштів, в силу положень ст. 625 ЦК України, позивач має право на стягнення 3% річних в розмірі 450 грн 71 к. та інфляційні втрати в розмірі 1 337 грн 08 к. від простроченої суми 20 693 грн 15 к. за період з 13 січня 2021 року по 05 жовтня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та перевірено апеляційним судом, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у справі №757/1112/20-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 15405 грн 16 к. та 3% річних в розмірі 5287 грн 99 к., а всього стягнуто 20693 грн 15 к (а.с. 6-10).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 17 травня 2021 року відкрито виконавче провадження №65438968 на виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва № 757/1112/20-ц від 30 квітня 2021 року (а.с. 11-12).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Колегія суддів вважає, що внаслідок ухвалення рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у справі №757/1112/20-ц і його невиконання станом на день звернення із даним позовом до суду між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки відповідач зобов`язаний сплатити позивачу визначену судом суму грошових коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню».

Тому колегія суддів вважає, що в правовідносинах, що виникли між сторонами права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, які виникли внаслідок не виконання судового рішення.

Вказане узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду у складі Другої палати Касаційного цивільного суду висловленого в постанові по справі № 369/11105/15-ц від 10 березня 2021 року.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Тому, доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 травня 2019 року у справі №916/2889/13 апеляційним судом не приймаються до уваги.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не встановлено хто саме перерахував кошти позивачу та за які послуги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки всупереч вимогам ст.ст. 77, 78 ЦПК України відповідачем не надано доказів того, що ним виконано рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у справі №757/1112/20-ц в добровільному порядку до дня звернення позивача із даним позовом до суду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

При вирішенні вказаної справи районним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк».

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик