Справа № 331/2055/22
Провадження № 2/331/159/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2023 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Світлицької В.М.,

за участю секретаря - Приходько Ю.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Південного оперативного командування Міністерства Оборони України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Південного оперативного командування Міністерства Оборони України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування уточненого позову зазначила, що 01.06.2022 року ОСОБА_1 наказом № 42 від 31.05.2022 року було звільнено з посади інженера (землекористування та орендних відносин) квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. З 24.02.2022 р. ОСОБА_1 було переведено у робочий режим простою на 0,5 ставки з повної ставки, тому вона на законних підставах перебувала вдома. В першій декаді червня 2022 року ОСОБА_1 отримала заробітну плату, однак вона була значно більшою за сумою, ніж звичайно. Вона зателефонувала до бухгалтерії, де їй було повідомлено, що вона з 01.06.2022 року звільнена за скороченням штатів, тому їй виплачено всі суми, що підлягають виплаті під час звільнення. Про те, що посаду ОСОБА_1 скорочено та про її звільнення їй не було повідомлено. Трудову книжку у день звільнення не видано, наказ про звільнення не надавався. Лише 13.06.2022 р. ОСОБА_1 прийшла до відділу кадрів, де їй усно повідомлено про те, що її посаду у зв`язку з переходом на воєнний стан було скорочено, а її звільнено. У вказаний день було видано трудову книжку та витяг з наказу про звільнення. Перед звільненням жодних попереджень щодо скорочення посади ОСОБА_1 надано не було, як і пропозиції на переведення на іншу посаду, а також не вручено у день звільнення наказ про звільнення та не видано трудову книжку у встановлений законом строк. Вважає наказ № 42 від 31.05.2022 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а також з метою відновлення порушеного права ОСОБА_1 її необхідно поновити на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, внаслідок незаконного звільнення позивач була позбавлена можливості заробляти собі на життя та забезпечувати свою родину, що в сукупності з погіршенням стану здоров`я позивача є підставою для стягнення з роботодавця на її користь моральної шкоди. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Максименка І. № 42 від 31.05.2022 року «Про перехід на штат 54/004/01 квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на час воєнного стану та скорочення працівників» в частині пункту 4 щодо скорочення інженера (землекористування та орендних відносин) працівника ЗСУ ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01.06.2022 року у зв`язку з переходом на військовий штат 45/004/01; поновити ОСОБА_1 на посаді інженера (землекористування та орендних відносин) квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя; стягнути з квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2022 р. по день ухвалення рішення суду з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України; стягнути з квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та понесені судові витрати, а тому числі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Ухвалою суду від 07.09.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом з повідомленням сторін.

09.11.2022 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначено, що згідно наказу по установі № 94 від 15.09.2021 року, який у свою чергу попереджує під особистий підпис ОСОБА_1 про скорочення зі штату 45/004 за індексом штату воєнного часу 01 вивести інженера (землекористування та орендних відносин), а також інших, наказом № 42 від 31.05.2022 року переведено на воєнний штат. Згідно наказу по установі № 29 від 04.03.2022 року на посаду інженера (з землекористування) 1 кваліфікаційної категорії 9 розряду 0,5 ставки прийнято ОСОБА_3 . Згідно наказу по установі № 74 від 25.06.2020 р. на посаду інженера (землекористування) 7 розряду 0,5 ставки прийнято ОСОБА_4 . Наведеними наказами спростовується те, що посада інженера (з землекористування) під час звільнення ОСОБА_1 була вакантною. Більше того, відповідно до Акту затвердженого начальником (КЕВ) від 31.05.2022 р. ОСОБА_1 з дипломом Запорізького будівельного технікуму під час звільнення не відповідала освітньому рівню до жодної вакантної посади, також актом від 31.05.2022 р. засвідчено факт відмови від підписання наказу № 42 від 31.05.2022 р. про звільнення зі скороченням штату ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_1 під особистий підпис отримала наказ про звільнення № 42 від 31.05.2022 р., трудову книжку згідно журналу книги обліку і видачі трудових книжок (КЕВ) 13.06.2022 р. не з вини адміністрації (КЕВ), а за особистими діями ОСОБА_1 . Таким чином, адміністрацією (КЕВ) дотримано всі процедурні вимоги щодо правомірності звільнення ОСОБА_1 по п. 1 ст. 40 КЗпП України. З 24.02.2022 р. в Україні введено режим воєнного стану та роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці. Позивач звернулася до суду 15.07.2022 р., пропустивши строк звернення за умов ст. 233 КЗпП України. Копію оскаржуваного наказу ОСОБА_1 отримала у день його винисення, тобто 31.05.2022 р., останнім днем строку звернення до суду із позовом було 30.06.2022 р. Позивач не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують нанесення їй моральної шкоди. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та закрити провадження у справі у зв`язку зі спливом позовної давності без поважних причин.

21.11.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що акт про відмову від підписання наказу від 31.05.2022 року не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не містить відомостей про вхідну реєстрацію, що беззапечерно підтвердило б дату його складання. При цьому, сам журнал книги обліку і видачі трудових книжок, спростовує вищевказане, оскільки в ньому особисто ОСОБА_1 здійснено запис про дату отримання трудової книжки та наказу № 42 від 31.05.2022 р. саме 13.06.2022 р. За таких обставин, строк позовної давності ОСОБА_1 для звернення із даною позовною заявою не пропущено. Відповідач надає копію акту про переведення на іншу вакантну посаду інженера (з землекористування та орендних відносин) виробничого відділення, за змістом якого ОСОБА_1 не відповідає освітньому та освітньо-кваліфікаційному рівню до жодної вакантної посади. Проте, як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 у період часу з 01.02.2011 р. по 01.08.2013 р. вона працювала на посаді економіста виробничого відділення. Також даний акт не містить підпису ОСОБА_1 про те, що вона ознайомлена із тим, що за місцем роботи відсутні вакантні посади на яку її може бути переведено, що свідчить про те, що жодна посада їй не пропонувалась і не повідомлялось про відсутність вакантних посад. З наданої копії штату 45/004 не можливо зрозуміти на підставі якого документу до нього вносились будь-які зміни, і які саме та в який період. Сам наказ про звільнення не відповідає вимогам закону. Відповідачем не надано доказів повідомлення центру зайнятості. Відповідачем не було з`ясовано і не роз`яснено підстав для переважного залишення на роботі ОСОБА_1 . Крім того, позивач має тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві. Посилаючись на зазначені обставини, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про припинення трудового договору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, позивач отримала копію наказу № 42 від 31.05.2022 р. разом з трудовою книжкою 13.06.2022 року, при цьому 13.07.2022 року, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Південного оперативного командування Міністерства Оборони України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Раніше в судовому засіданні представником позивача було заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду із позовом та 17.03.2023 року таке клопотання подано через канцелярію суду в письмовому вигляді.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду за вирішенням трудового спору з поважних причин, який підлягає поновленню судом у відповідності до вимог ст.234 КЗпП України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2013 року по 01.06.2022 року працювала у квартирно-ескплуатаційному відділі м. Запоріжжя на посаді інженера землекористування та орендних відносин, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 .

Згідно з наказом начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя Максименка І. за № 94 від 15.09.2021 року Про зміни до штату 45/004, ОСОБА_5 попереджено під особистий підпис про виведення зі штату 45/004 за індексом штату воєнного часу 01, зокрема: інженера (з землекористування та орендних відносин).

Наказом начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя Максименка І. № 42 від 31.05.2022 року Про перехід на штат 45/004/01 квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя на час воєнного стану та скорочення працівників, на виконання вимог Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», керуючись положеннями КЗпПУ, п. 3розділу IV Порядку складання, затвердження та реєстрації штатних розписів органів військового управління, з`єднань, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25.01.2017 № 52 (зі змінами), ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136 від 15.03.2022 та наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 01.04.2022 р. № 102, переведено особовий штат 45/004/51 на воєнний штат 45/004/01 з 19.05.2022 року до закінчення воєнного стану в Україні; інженера (з землекористування та орендних відносин) працівника ЗСУ ОСОБА_1 скоротити за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01.06.2022 року у зв`язку з переходом на військовий штат 45/004/01.

31.05.2022 року ОСОБА_1 було повідомлено про її наступне звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та ознайомлено з наявними вакантними посадами за штатом та штатним розписом КЕВ м. Запоріжжжя станом на 31.05.2022 р., однак жодна не відповідала її освітньо-кваліфікаційному рівню.

Позивач відмовилась засвідчити своїм підписом факт ознайомлення з таким наказом та наявними вакантними посадами, у зв`язку з чим, 31.05.2022 року працівниками квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя було складено відповідні акти.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України.

15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ).

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Разом з цим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України, вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Встановивши, що у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності та штату працівників, позивача ОСОБА_1 було належним чином попереджено про наступне звільнення, повідомлено про відсутність вакантних посад, проведено порівняльну характеристику кваліфікації і продуктивності праці щодо переважного права залишення на роботі, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту1 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та без порушень прав ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про скасування наказу та поновлення на роботі.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від позовних вимог про скасування наказу та поновлення на роботі, а тому також не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 40, 49-2, 233, 234 КЗпП України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду із позовом про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Південного оперативного командування Міністерства Оборони України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 27.03.2023 року.

Суддя: В.М. Світлицька