Ухвала

12 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 204/8286/21

провадження № 61-4771ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання незаконними дій та стягнення суми коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, в якій, з урахуванням уточнень, просила суд: визнати незаконним вивезення ОСОБА_1 з належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 без її згоди належного їй в спільній власності майна на загальну суму 51 580,00 грн та майна, яке є її власністю, на суму 4 510,00 грн; стягнути з ОСОБА_1 на її користь вартість вивезеного без її згоди належного їй майна на загальну суму 56 090,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 28 липня 2001 року між сторонами зареєстровано шлюб, мають двох дітей: дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони спільно проживали в квартирі АДРЕСА_1 . Сімейне життя з відповідачем погіршилось, тому у вересні 2018 року ОСОБА_3 покинула сім`ю та почала проживати окремо.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Відповідач без її згоди змінив замки у квартирі та під`їзді, не пускав її в квартиру, забороняв спілкуватись з дітьми, сховав її документи, які залишились у квартирі. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2020 року визнано незаконними дії ОСОБА_1 щодо перешкоджання ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , вселено позивачку у зазначену квартиру. 05 серпня 2020 року відповідач звільнив її квартиру та таємно без її згоди вивіз з квартири всі речі, що були у квартирі. У квартирі не залишилось нічого, викручені розетки, вимикачі світла, зірвано лінолеум, знято двері. Вивезено також і всі її особисті речі, які належали їй на праві особистої власності. Зокрема, відповідачем з квартири вивезено наступне майно, яке залишилось позивачу у спадок після померлої матері, на загальну суму 1 550,00 грн: килим розміром 3,00 м х 1,00 м вартістю 600,00 грн; дзеркало у кількості 1 шт, вартістю 300,00 грн; чавунні сковороди у кількості 2 шт, загальною вартістю 300,00 грн; стільці у кількості 4 шт загальною вартістю 200,00 грн; керамічні горщики для запікання продуктів у духовці у кількості 4 шт на загальну суму 160,00 грн. Також, відповідачем вивезено майно, яке позивачу дарували, на суму 2 950,00 грн, а саме: набір каструль у кількості 3 шт на суму 700,00 грн; набір стаканів у кількості 6 шт та графін вартістю 250,00 грн; чайні сервізи у кількості 2 шт на суму 1 000,00 грн; плед вартістю 1 000,00 грн. Всього відповідач вивіз з квартири особистого майна позивача на суму 4 510,00 грн. Крім того, відповідачем з квартири вивезено наступне майно, яке є їх спільною сумісною власністю на загальну суму 103 160,00 грн, а саме: кондиціонер «Олма» вартістю 5 000,00 грн; лінолеум 20,00 кв. м на суму 2 400,00 грн; телевізор «Самсунг» діагональ 42 вартістю 6 000,00 грн; спальний куток вартістю 5 600,00 грн; котел газовий двоконтурний вартістю 27 000,00 грн; стінка меблева вартістю 4 500,00 грн; холодильник «Індезіт» вартістю 8 000,00 грн; ноутбук «Асус» вартістю 8 000,00 грн; колонки для телевізора вартістю 4 500,00 грн; фотоапарат «Кенон» вартістю 2 000,00 грн; келихи для мартіні у кількості 6 шт і шампанського у кількості 6 шт вартістю 400,00 грн; набір тарілок, 3 комплекти у кількості по 6 шт в комплекті вартістю 350,00 грн; штори на вікна у кількості 3 шт (1 штора 2,5 м х 4,00 м та 2 штори 2,00 м х 2,5 м) вартістю 300,00 грн; гардини на вікна у кількості 2 шт 2,5 м х 1,5 м вартістю 200,00 грн; постільна білизна у кількості 6 комплектів вартістю 4 000,00 грн; рушники банні у кількості 10 шт вартістю 700,00 грн; рушники для обличчя у кількості 10 шт вартістю 400,00 грн; кронштейни для телевізора для кріплення на стіну у кількості 2 шт вартістю 500,00 грн; електрочайник вартістю 200,00 грн; музичний центр вартістю 2 500,00 грн; тумба для телевізора вартістю 400,00 грн; акваріуми у кількості 2 шт вартістю 700,00 грн; комп`ютер ПК вартістю 5000,00 грн; крісло для комп`ютера вартістю 300,00 грн; пилосос вартістю 2 500,00 грн; вимикачі для світла у кількості 5 шт на суму 130,00 грн; подвійні розетки у кількості 2 шт на суму 180,00 грн; кухонний м`який куток (стіл та 2 стільця) вартістю 2 000,00 грн; хлібопіч вартістю 1 200,00 грн; мультиварка вартістю 2 500,00 грн; міжкімнатні двері у кількості 2 шт на суму 2 000,00 грн; вхідні двері у квартиру дерев`яні вартістю 1 000,00 грн; москітні сітки на вікна у кількості 3 шт на суму 900,00 грн. При цьому, зі спільного сумісного майна позивача та відповідача частка позивача становить половину, тобто 51 580,00 грн. Позивач претендує на половину майна, яке є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, та бажає отримати вартість цього майна в грошовому еквіваленті.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності на майно (кондиціонер «Олма», лінолеум 20,00 кв. м, телевізор «Самсунг» діагональ 42, спальний куток, котел газовий двоконтурний, стінка меблева, холодильник «Індезіт», ноутбук «Асус», колонки для телевізора, фотоапарат «Кенон», келихи для мартіні у кількості 6 шт і шампанського у кількості 6 шт, набір тарілок, 3 комплекти у кількості по 6 шт у комплекті, штори на вікна у кількості 3 шт (1 штора 2,5 м х 4,00 м та 2 штори 2,00 м х 2,5 м), гардини на вікна у кількості 2 шт 2,5 м х 1,5 м, постільна білизна у кількості 6 комплектів, рушники банні у кількості 10 шт, рушники для обличчя у кількості 10 шт, кронштейни для телевізора для кріплення на стіну у кількості 2 шт, електрочайник, музичний центр, тумба для телевізора, акваріуми у кількості 2 шт, комп`ютер ПК, крісло для комп`ютера, пилосос, вимикачі для світла у кількості 5 шт, подвійні розетки у кількості 2 шт, кухонний м`який куток (стіл та 2 стільця), хлібопіч, мультиварка, міжкімнатні двері у кількості 2 шт, вхідні двері у квартиру дерев`яні, москітні сітки на вікна у кількості 3 шт) у розмірі 50 680,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 908,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 600,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у березні 2023 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2023 року становить 2 684,00 грн.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Предметом спору у цій справі є як вимоги немайнового характеру про визнання неправомірними дій ОСОБА_1 щодо вивезення без згоди позивачки майна, що не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики, так і майнові вимоги про стягнення 56 090,00 грн, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак, справа № 204/8286/21 є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , з огляду на зобов`язання останнього сплатити позивачці достатньо велику суму. Кірм того, заявник ставить під сумнів мотиви суду першої інстанції, які грунтуються на показаннях свідка - доньки відповідача, яка заперечує проти того, що дійсно давала відповідні свідчення. Зазначене впливає на відносини батька і доньки.

Верховний Суд, враховуючи ціну та предмет позову, висновки суду апеляційної інстанції, зроблені за результатами оцінки доказів, а також доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються неправильної оцінки судами доказів у справі, що згідно зі статтею 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції, відхиляє такі доводи, як необґрунтовані.

Поняття виняткового значення справи для заявника є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має для нього виняткове значення.

Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання незаконними дій та стягнення суми коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак