н/п 2/490/154/2023 Справа № 490/1920/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючої судді Гуденко О.А., за участю секретаря судового засідання Позднякова Є.В., без участісторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного Товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в:

15 березня 2021 представник позивача - адвокат Лабик Р.Р. звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ "УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп", у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 38 400 грн як грошову компенсацію за понесені витрати на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника, страхове відшкодування моральної шкоди на суму 38400 гривень.

В подальшому , представник позиваач надав суду позовну заяву до належного відповідаач - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», у якій просив стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 38 400 грн як грошову компенсацію за понесені витрати на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника, страхове відшкодування моральної шкоди на суму 38400 гривень

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 жовтня 2017 року в с. Івнівка Очаківського району Миколаївської області відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Кіа Ріо» р.н. НОМЕР_1 здійснила зіткнення з рейсовим автобусом «БАЗ А-07920» . Внаслідок ДТП пасажир ОСОБА_3 , мати позивача, загинула від отриманих травм 16.10.2017 року.

В результаті було розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, постановою слідчого від 31.08.2018 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях водіїв складу кримінального правопорушення.

Проте, як передбачено діючим законодавством, майнова та моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовуються незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала.

Згідно вимог ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування страховиком шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами, загальний розмір якого утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку; відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), загальний розмір якого стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку; відшкодування витрат на поховання, загальний розмір якого стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

11 та 18 червня 2020 року відповідно до вимог ст. 35,41 вказаного Закону представником позивача за довіреністю було надіслано на поштову адресу ПрАТ "УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп", повідомлення про ДТП та заяви про виплату страхового відшкодування.

Однак 17.07.2020 року ПрАТ "УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп", листом від 13 липня 2020 року повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування , оскільки потерпіла в ДТП особа в розумінні п.37.1.1 ст. 37 цього Закону вчинила навмисні дії, спрямовані на настання страхового випадку, що є підставою для відмови у виплаті стархового відшкодування.

Оскільки така відмова суперечить вимогам діючого законодавства, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Щодо звернення до ПрАТ «СК ПЗУ Україна», то позивач зазначає, що позивачем не вживалося жодного досудового врегулювання , а прийнято рішення про звернення безпосередньо до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування зі страхової компанії- що відповідає висновку у Постанові Великої Палати Верховного Судуд у справі № 465/4287/15 від 11.12.2019 року.

Оскільки відсутні будь-які докази вини померлої у вчиненні ДТП, отже страховик зобов`язаний випатити відшкодування шкоди замість завдавача шкоди ОСОБА_2 .

Враховуючи, положення п.27.3 вказаного Закону України , моральну шкоду у розмірі, що дорівнює 12 мінімальним заробітним платам на час загибелі ОСОБА_3 ( 3200 грн) слід стягнути з страховика, що дорівнює 38400 грн., на користь єдиної особи, яка має право на таке відшкодування - сина потерпілої.

Також позивач поніс витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника матері на загальну смум 47 850 грн, що підтверджуються відповідними квитанціями, які також підлягають відшкодуванню страховиком - в межах граничної суми відшкодування відповідно до положень п.27.4 ст. 27 вказаного Закону України.

Станом на момент ДТП відповідальність водія ОСОБА_2 за спричинену шкоду майну, життю, здоров`ю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК 5093798, який, станом на час вчинення ДТП був діючим.

Також зазначив, що очікує понести судові витрати при розгляді справи в суді першої інстанції у розмірі до 20 000 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03. 2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

Ухвалою від 19.03.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

28 липня 2021 представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову виходячи з того, що страховий випадок не настав, а отже відстуні підстави для виплати страхового відшкодування.

Так, настання страхового випадку за договором обов`язкового страхування можливо в разі встановлення вини страхувальника ( в даному випадку ОСОБА_2 ) у вчиненні ДТП. Окрім того, визнання події страховим випадком входить до виключної компетенції страховика у відповідності до ст. 36 цього Закону.

Встановлення вини ОСОБА_2 можливо у передбаченому національним законодавством порядку ( вирок суду у кримінальній справі, апостанова про притягненя до адміністративної відповідальності) та цивільно-правовому порядку.

Відповідно до обставин кримінального провадження, у діях ОСОБА_2 не спостерігаплося порушення ПДР України та її дії не знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з вчиненням ДТП. На теперішній час ОСОБА_2 до кримінальної чи адміністративної відповідальності за вичнення ДТП у встановленому законом порядку не притягувалася, отже позовні вимоги до страховика є безпідставними.

Ухвалою суду від 11.11.2021 року закрито підготовче проваження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 19 травня 2022 року зобов`язано представника позивача адвоката Ієговську А. О. та відповідача ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» надати суду належним чином завірену копію Полісу обов`язкового страхування, за яким застрахована цивільна відповідальність власника автомобіля «КІА РІО» , номерний знак НОМЕР_2 , або цивільна відповідльгість водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або документи, що підтверджують розповсюдження дії полісу ОСЦПВВНТЗ АК 5093798 на вказаний автомобіль- тобто автомобіль, за участю якого сталася ДТП 14.10.2017 року і пасажиром якого була ОСОБА_3

06.06.2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Ієговської А. О. про заміну неналежного відповідача належним, асаме замінити первісного позивача ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на належного відповідача ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна", оскільки стало відомо 27.05.2022 року, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля "Кіа Ріо", н/з НОМЕР_2 була застрахована за полісом АК 7348309 у цій страховій компанії.

Ухвалою суду від 21 липня 2022 року замінено неналежного відповідача ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на належного відповідача ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" . Зобов`язано представника позивача адвоката Ієговську А. О. надіслати на адресу належного відповідача копію позовної заяв з додатками. Роз`яснено право відповідача не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали, копії позовної заяви та додатків до неї має право надіслати відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду з підтвердженням направлення позивачу копії відзиву та доданих до нього документів.

Зобов`язано ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" надати суду в строк до 01 жовтня 2022 року належним чином завірену копію полісу № АК7348309, виданого ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного ТЗ "Кіа Ріо", д.н.з. НОМЕР_2 .

В зв`язку з заміною відповідача та витребуванням додаткових доказів оголошено перерву в судовому засіданні до 05 жовтня 2022 року.

05 жовтня 2022 року представником позивача надано на адресу суду позовну заяву в новій редакції до нового відповідача , в якій зміст позовних вимог та підстави позову є незмінними - з доказами направлення ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна».

Ухвалою суду від 05 жовтня 2022 року Прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" ( 04112, м.Київ, вул.Дегтярівська, 62) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.Роз`янено відповідачу право на відзив.

Повторно зобов`язано ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" надати суду в строк до 01 жовтня 2022 року належним чином завірену копію полісу № АК7348309, виданого ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного ТЗ "Кіа Ріо", д.н.з. НОМЕР_2 .Оголошено перерву в судовому засіданні до 08 грудня 2022 року.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у поданій суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідно до встановленого ЦПК порядку. На виконання вимог ухвали суду надав завірену копію полісу страхування, своїм првом на відзив проти позову не скористався.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Так згідно ч.1,2 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання , а також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8,9 ч.2 ст. 16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальний порядок та підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди визначені статтями 1166,1167 ЦК. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю ( т. 1168 ЦК).

За змістом ч.1,2 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч.2 ст.1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Частиною третьою ст.1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) ( ч.1 ст. 1194 ЦК).

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Дана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду по справі №755/18006/15-ц. у постанова від 04 липня 2018 року. Відповідно до якої, позивач повинен звернутися до страховика за відшкодуванням шкоди завданої у ДТП.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України від 01 липня 2004 року "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Судом встановлено, що відповідно до постанови від 31 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження №0000875 прийнятою слідчим СУ ГУНП України в Миколаївській області Пустовойт М.В. , 14.10.2017 приблизно о 10.15год. на автодорозі Т-1507 «Миколаїв-Парутино-Очаків» відбулася ДТП під час здійснення автомобілем Кіа Ріо, р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 маневру обгону автобусу БАЗ А07920, р.н. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4 - пасажир автомобіля Кіа ОСОБА_3 раптово для водія ОСОБА_5 схопила лівою рукою кермо автомобіля та, застосовуючи зусилля, здійснила його оборот вправо до низу. Внаслідок чого керований ОСОБА_2 , автомобіль Кіа здійснив поворот направо та контактування з автобусом БАЗ , після чого змінив напрямок руху ліворуч з послідуючим виїздом за межі проїзної частини ліворуч та здійснив наїзд на прешкоду (дерево). Водій ОСОБА_2 не мала технічної можливості уникнути ДТП.

В результаті вищевказаної ДТП пасажир ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отриманих тілесних пошкоджень загинула на місці пригоди.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження слідчий дійшов висновку, що вказана ДТП сталася внаслідок порушення пасажиром ОСОБА_3 вимог п.п. 5.2 г та п.п. 5.3 ПДР України , її дії знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали. В діях водія ОСОБА_2 не вбачається невідповідностей вимогам п. 13.1., 13.3 ПДР, арозгляд дій водія автомобіля Кіа в світлі вимог п. 12.3 ПДР є безпредметними, і тому з технічної точки зору його дії не знаходяться у причинному зв`язку з настанням ДТП.

Кримінальне провадження закрито в зв`язку з відсутністю в діях водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , складу кримінального правопорушення.

Згідно Довідки про причину смерті, ОСОБА_3 померла від «тупа поєднана травма тіла з численними переламами кісток та внутрішньою кровотечею».

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 18.10.2017 року.

ОСОБА_1 є сином потерпілою, інші особи першого ступеню спорідненості відсутні.

11 червня 2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Мелех Д.О, звернувся до відповідача з повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди у розмірі 38 400 грн, що підтверджується наданими матеріалами справи.

17 червня 2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Мелех Д.О, звернувся до ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» з заявою про виплату страхового відшкодування , пов`язаного з витратами на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 47 850 грн, що підтверджується наданими матеріалами справи.

Згідно Квитанції до прибуткового касового ордеру від 05.06.2020 року ОСОБА_1 сплатив за встановлення гранитного пам`ятника 47 850 грн.

Листом від 13.07.2020 року ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» № 5296 заявнику відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Як вбачається з вказаного листа, підставою відмови зазначено п. 37.1.1. ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правоовї відповідальності власників наземних транспортних засобів» - навмисні дії, особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого.

Також зазначено, що у ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правоовї відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК 5093798 застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ 2106, номерний знак НОМЕР_1 .

Натомість у постанові про закриття кримінального провадження зазначено про участь в ДТП автомбіля марки КІА РІО номерний знак НОМЕР_2 .

Дійсно, згідно з полісом №АК 7348309від 04.08.2017 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, транспортний засіб "Кіа Ріо", д.н.з. НОМЕР_2 , страхувальникОСОБА_3 , був застрахований в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та станом на 14 жовтня 2017 , був діючим. Розмір франшизи становить 0 грн, страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200 000 грн, майну - 100 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальностівласниківназемних транспортних засобів» ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин),страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування

цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю,

здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного

транспортного засобу; 1.3. потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу; 1.4. особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом

вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або

рішенням суду; 1.7. забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб,

зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування

цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації

особами, відповідальність яких застрахована;

Відповідно ст. 3 цього Закону, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно ст. 4 цього Закону, суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України , потерпілі.

Відповідно ст.5 цього Закону , об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно ст. 27 цього Закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 цього Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №465/4287/15, відповідно до якої потерпілий в межах строків, передбачених п.37.1.4 ст.37 Закону має здійснити своє волевиявлення про захист свого порушеного права шляхом подання заяви про страхове відшкодування до страховика або шляхом звернення із позовною заявою до суду. Так, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) серед іншого є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Як викладено у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 14 грудня2021 року (справа № 147/66/17, провадження № 14-95цс20), Велика Палата Верховного Суду вважає, що стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом N 1961-IV.

Закон N 1961-IVрегулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

У Законі N 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону N 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Як викладено у Постанові Великої Палати Верховного Судуд у справі № 465/4287/15 від 11.12.2019 року - із аналізу наведених норм спеціального Закону N 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону N 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом з тим у Законі N 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі N 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону N 1961-IV не містять.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону N 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, жодним законодавчим актом не передбачено обов`язку потерпілого звернутися попередньо до страховика, а незвернення до страховика не позбавляє права позивача звернутися до суду для стягнення страхового відшкодування.

Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обовязків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що «у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права».

Проте, у справі, що розглядається, встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався в жовтні 2017 року, а позов до суду до належного позивача подано в червні 2021 року, тобто поза межами установленого законом трирічного строку, при цьому до страховика з відповідною заявою про ві/ипалту страхового відшкодування позивач не звертався взагалі.

При цьому суд враховує, що і ПДР України, і положеннями п. 21.3 ст 21вказаного Закону, встановлено обов`язок мати при собі страховий поліс (сертифікат) при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особою, яка керує ним. Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.Отже, страхувальник ( в даному випадку це ОСОБА_3 ), який на відповідній правовій підставі передав право керування застрахованим ТЗ іншій особі, повинен був передати цій особі і відповідний поліс.

Отже, не є поважною причиною пропуску присічного трирічного строку звернення з вимогою про виплату страхового відшкодування для правонаступників цієї особи незнання про наявність такого полісу чи помилка при перевірці чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ.

Звертаючись до суду, позивач не посилається на те, що щ незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову немає.

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

За такого, суд враховує, що з аналізу вищенаведених норм ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випливає, що страхувальник та потерпіла особа - це різні учасники вказаних страхових відносин.З самої юридичної природи відносин у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів слідує, що таке страхування відповідальності власників ТЗ передбачено саме за метою відшкодування шкоди, заподіяної при експлуатації ТЗ - третім особам , проте не самим страхувальникам.

В даному ж випадку, і потерпілою особою внаслідок ДТП, і страхувальником за Полісом обов`язкового страхування є одна і та сама особа - ОСОБА_3 .

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а з відповідача в разі відмови у позові судові витрати стягненню в дохід держави не підлягають.

Керуючись ст.ст.7,10,12,81,89,258-259,263-265,268 ЦПК України, суд -

ухвалив :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного Товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04 квітня 2023 року

СУДДЯ О.А. Гуденко