Справа № 148/2386/16-ц
Провадження №2/148/8/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 березня 2023 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Саламахи О.В.,

за участю секретарів: Немирівської Ю.А., Григоренко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача - Тульчинської державної нотаріальної контори та ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним, за участю: представника позивача - адвоката Мишковської Т.М.; представника відповідача - адвоката Шеремет Г.А.; представника Тульчинської державної нотаріальної контори - нотаріуса Сухомлин О.; представника ОСОБА_3 - адвоката Мовчана В.В., свідків: ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Тульчинської державної нотаріальної контори та ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вона постійно проживає з 08.12.1987 в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира належала їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.05.1992 Тульчинською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1418 та зареєстрованого КП «Тульчинському міжрайонному бюро технічної інвентаризації» 06.07.1992, записаного в реєстровій книзі ФЖ27 за №2925-30.

Державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області Сухомлин О.А. 14.10.2009 був посвідчений договір дарування вищевказаної квартири, згідно якого вона подарувала своїй дочці ОСОБА_2 дану квартиру.

Вважає, що договір дарування повинен бути визнаний недійсним, оскільки є оспорюваним правочином у зв`язку з тим, що у момент його здійснення не були дотримані вимоги актів цивільного законодавства України ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 обманним шляхом змусила її підписати вказаний вище договір дарування, повідомивши їй, що необхідно дооформити якісь документи на дану квартиру, для чого необхідно з`явитись до Тульчинської державної нотаріальної контори та підписати якісь папери. В силу свого похилого віку та безпорадного стану (старече слабоумство) вона не розуміла, який насправді документ підписала.

Також, вона помилилася щодо правової природи даного правочину. Насправді вона хотіла скласти заповіт або договір довічного утримання, адже договір дарування був вкрай невигідним правочином для неї, оскільки на той час їй було 68 років та вона постійно потребувала сторонньої допомоги і підтримки.

Відповідач станом на 14.10.2009 не проживала постійно в м.Тульчині Вінницької області, у зв`язку з чим не могла надавати їй жодної допомоги. До того ж остання уникає з нею зустрічей та обговорень належного за законом оформлення її майна, що додатково підтверджує той факт, що відповідач ввела її в оману щодо правової природи даного договору дарування.

Вважає, що даний договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме її хвороби та безпомічного стану, оскільки вона являється постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи і є інвалідом 3-ї групи, постійно потребую сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та її утримання, а тому укладення даного договору дарування було вкрай невигідним для неї.

В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суд з даним позовом. Просить визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої АДРЕСА_1 . який був посвідчений 14.10.2009 державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області Сухомлин О.А.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Шеремет Г.А. на адресу суду надіслано відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не визнають, за наступних обставин.

Позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, так як викладені нею обставини, визнання договору дарування оспорюваним правочином щодо впливу тяжкої обставини у відповідності до ст. 233 ЦК України, та залежності від сторонньої допомоги позивача не існували. Також, не існували обставини щодо помилки відносно правової природи договору дарування у відповідності до ст. 230 ЦК України.

Спірна квартира була та є єдиним житлом для відповідача, іншого житла в неї немає, та на цей час відповідач ОСОБА_2 є інвалідом II групи - порок серця, має ще низку тяжких хвороб. Ініціатива в укладанні договору дарування виходила від позивача, так як вона хотіла, щоб квартира стала власністю ОСОБА_2 своєї доньки, та з цією метою, сторони двічі приходили до Тульчинської державної нотаріальної контори, де державний нотаріус роз`яснила про можливість укладання договору довічного утримання, витрати при укладанні такого договору були значно більшими від договору дарування, на що, позивач відмовилася від укладання договору довічного утримання та наполягала на укладанні договору дарування. Державний нотаріус пояснила ОСОБА_1 , що вона при своєму житті втрачає право власності, яке перейде за договором дарування до доньки, після чого, договір дарування був підписаний позивачем та відповідачем.

На час укладання договору дарування, тобто на 14.10.2009 відповідач постійно проживала в спірній квартирі по червень 2016 року, та потім поїхала на заробітки у Польщу.

Позивач була достеменно обізнана, що вона робить, для чого, її воля була вільна, щодо укладання договору дарування та обмежень щодо укладання договору, у вигляді недієздатності за станом здоров`я у позивача не було.

Договір дарування укладений відповідно до закону, згідно вимог ст. 717, 722 ЦК України. Передача спірної квартири відбулася від позивача до відповідача, шляхом прийняття документів договору дарування на квартиру, який посвідчував належність дарувальникові предмету договору дарування, тобто квартири, що підтверджувало прийняття дарунка. Відповідач вважає себе власником квартири, це є єдиним її житлом, тому, в задоволенні даних позовних вимогах, слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, представник відповідача подала клопотання про застосування до спірних правовідносин про визнання договору дарування недійсним, наслідків спливу позовної давнини, яке мотивоване наступним.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.10.2009 укладений договір дарування квартири, що знаходиться, за адресою: в АДРЕСА_1 . Договір нотаріально посвідчений у Тульчинський державній нотаріальній конторі за реєстровим номером № 1-3734.

До суду позивач звернулася 21.11.2016 із позовною заявою до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування квартири недійсним, однак на момент звернення з позовом від дати укладання договору дарування пройшло сім років, тому у відповідності до ст. 267 ЦК України, представник відповідача просить до спірних правовідносин застосувати наслідки спливу позовної давності, а також, відмовити у задоволенні даного позову.

Крім того, представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Мишковською Т.М. подано до суду клопотання про поновлення строку позовної давності, оскільки вважає, що строк позовної давності підлягає поновленню з наступних підстав.

Позивач з 2001 року є інвалідом III групи, доказом цього є медичні документи, які долучені до матеріалів справи (а.с. 38-43). ОСОБА_1 перенесла неодноразові хірургічні втручання та мала поганий стан здоров`я, у зв`язку з чим потребувала сторонньої допомоги. Таку допомогу їй погодилась надавати її донька, яка 03.08.2009 переїхала до квартири позивача, зареєструвалась у спірній квартирі та обіцяла опікуватися здоров`ям та іншими потребами позивача взамін на квартиру.

Після укладення даного договору, позивач фактично квартиру не передала обдарованій, від особистих речей її не звільняла та залишилася там проживати і сплачувати комунальні послуги. Після того, як відповідач відмовилась доглядати за матір`ю, між ними виникали постійні сварки, та в 2016 році ОСОБА_2 взагалі поїхала за межі країни і припинила спілкування.

Позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, а тільки після виїзду доньки за кордон дізналась, що насправді укладено договір дарування.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що позивач дізналась, що уклала саме договір дарування тільки в 2016 році, вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання договору дарування квартири недійсним пропущено з поважної причини, тому представник позивача просить визнати поважними причини пропуску на звернення до суду позивача з позовом про визнання договору дарування квартиринедійсним та поновити його.

Позивач в судове засідання не з`явилась, хоча неодноразово повідомлялась про дату та час судових засідань, про причини своєї неявки суду не повідомила.

Представник позивача адвокат Мишковська Т.М. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на те, що позивач помилилась під час укладання договору дарування, оскільки хотіла укласти договір довічного утримання, з 2001 року перенесла операцію, і потребувала догляду. Фактично квартиру не передавала обдарованій, проживає в ній по даний час, комунальні послуги сплачує позивач, були обіцянки доньки щодо догляду за позивачкою, а також іншого житла остання не має, тому просила поновити строк, щодо звернення до суду та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, причини не явки суду не повідомила.

Представник відповідача адвокат Шеремет Г.А. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те що договір дарування відповідає вимогам законодавства, а укладання договору іпотеки між відповідачкою ОСОБА_2 та третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 не може бути підставою для скасування договору дарування. Крім того, зазначила, що сплили строки позовної давності, оскільки договір дарування укладався 14.10.2009, а з позовом ОСОБА_1 звернулась до суду у 2016 році, про що, також подала відповідне клопотання про застосування строків позовної давності.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 адвокат Мовчан В.В. у судовому засіданні, заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що стан здоров`я дарувальника не несе обмежень щодо укладення договору дарування. Також, зазначив що пропущені строки позовної давності, а тому просив застосувати строки позовної давності.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Тульчинської держаної нотаріальної контори Сухомлин О., заперечила, щодо задоволення позовних вимог та зазначила, що при укладанні договору дарування позивачці роз`яснювались всі права дарувальника та наслідки укладення такого договору. Позивачці роз`яснювалось про те, що вона може скласти заповіт чи укласти договір довічного утримання, однак остання добровільно хотіла укласти саме договір дарування, при цьому цілком розуміючи, що вона саме дарує квартиру своїй доньці, а не укладає договір довічного утримання. На час укладання договору дарування ОСОБА_1 не скаржилась щодо стану свого здоров`я.

Свідок ОСОБА_4 , повідомила, що вона працювала разом з ОСОБА_1 . Остання хворіла, у 2007 році перенесла 3 операції. Переписала квартиру на доньку, щоб вона її доглядала, однак ОСОБА_2 , їй не допомагала. У 2009 році дочка проживала з ОСОБА_8 , у квартирі яку подарувала, також ще проживав онук з ними. У ОнищенкоГ.А. ще є син, однак вона спілкувалась більше з донькою. Уподальшому до 2016 року донька разом з нею не проживала. Позивач повідомляла, що донька за квартиру не платить, обіцяла довічно утримувати, однак догляду за позивачкою не здійснювала. Всі ці обставини їй відомі зі слів позивачки та зі слів сусідів.

Свідок ОСОБА_5 , є сусідкою ОСОБА_1 , повідомила, що знайома з останньою з 2011 року. Не одноразово допомагала позивачці, була з нею в лікарні з чоловіком, останніх 5 років. Проживала ОСОБА_1 з донькою та її сином (онуком), з 2016 року донька не проживає з нею, чи доглядала позивачку не знає. Відомо що оформила договір дарування на доньку, тому, що розраховувала на догляд, це було у 2009 році. Обставини укладання договору дарування особисто не відомі.

Свідок ОСОБА_6 , є сусідкою з ОСОБА_1 , повідомила, що проживають в одному будинку з останньою, знайомі близько 40 років, свідок є головою домового комітету з 2012-2013 років, точно не пам`ятає. Відповідачка почала проживати з матір`ю у 2009 році. Позивач після трьох операцій потребувала догляду, тому дочка до неї переїхала доглядати. Коли ОСОБА_1 хворіла, тоді вирішила подарувати квартиру доньці щоб та за нею доглядала до її смерті. Позивачка розуміла значення своїх дій, зі слів останньої договір укладали в нотаріуса, зі слів ОСОБА_1 донька ОСОБА_9 наполягала на даруванні квартири, однак позивачка усвідомлювала значення своїх дій при укладенні договору.

В позивачки іншого житла не має. З 2009 року і до сьогодні ОСОБА_1 самостійно сплачувала комунальні послуги за квартиру, книги щодо сплати послуг не переоформляла на доньку. В останньої є ще син, проживає окремо в однокімнатній квартирі. Донька ОСОБА_9 фізично здорова та може здійснювати догляд за матір`ю.

Позивач не планувала змінювати місце проживання, заощаджень на придбання іншого житла не було, оскільки проживає на одну пенсію. З її слів, хотіла щоб розпоряджались її квартирою після її смерті. Звернулась у 2016 році до суду, бо донька ОСОБА_9 зникла, не телефонує.

Свідок ОСОБА_7 , який являється онуком позивачки та сином відповідачки, повідомив, що у подарованій квартирі проживав разом з бабусею та своє матір`ю, з 2009 року. Ініціатором переїзду до м. Тульчина була бабуся. Остання, обіцяла переписати квартиру на маму, відносини в них були приязні. Рішення про дарування квартири бабусею прийнято самостійно, вона в цій квартирі мала проживати разом з ними до своєї смерті, останні усвідомлювали свої дії під час укладання договору дарування, ніякого впливу не було. За комунальні послуги, утримання квартири та продукти харчування сплачували навпіл, у бабусі була пенсії, а мама працювала в магазині, ресторані, це все він чув з їхніх розмов.

У 2007 році бабусі робили операції, самостійно себе обходити не могла, після операцій надавали допомогу її діти. Чи були операції у 2009 році не відомо, знає що їздила лікуватись. Після попередніх операцій стан відновився не зовсім, є хвороби.

У бабусі є ще однокімнатна квартира, в якій проживає її син ОСОБА_10 .

На даний час в мами з бабусею конфлікт через квартиру, але бажає щоб квартиру залишили за мамою. Зараз бабуся проживає сама, оскільки його вона вигнала та просила виписатись з квартири, ще з 2016 року. Мати виїхала в Польщу з 2016 року, там лікується, за станом здоров`я повернутись не може.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 14.10.2009, згідно якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А., що підтверджується копією даного договору (а.с.5 т. 1).

Згідно копії виписки медичної карти стаціонарного хворого № 425 від 30.03.2009, ОСОБА_1 23.03.2009 поступила в гінекологічне відділення із скаргами на тянучі болі в поперековій ділянці, 24.03.2009 проведено оперативне втручання, післяопераційний період пройшов без ускладнень (а.с. 38 т.1).

Відповідно до копії виписного епікризу, ОСОБА_1 з 04.11. по 08.11.2009 перебувала на стаціонарному лікуванні в Військово-медичному центрі Центрального регіону України, 05.112009 виконана операція (а.с. 39 т. 1).

Згідно довідки Вінницького пологового будинку № 1 від 21.10.2008, ОСОБА_1 знаходилась в гінекологічному відділенні з 16.10.2008 по 21.10.2008. (а.с 40 т. 1).

Відповідно до копії виписного епікризу, ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у Вінницькому військово-медичному Центрі ВПС України з 07.02 по 09.02.2005 (а.с 42 т. 1).

Згідно копії виписки з історії хвороби № 2053від 14.10.2015, ОСОБА_1 знаходилась у відділенні неврологічному Вінницького обласного спеціалізованого клінічного диспансеру радіаційного захисту населення в період з 01.10.2015 по 14.10.2015, основний: хронічна торакалгія на тлі компресійного перелому хребців виражений больовий синдром, порушення функцій ходи (а.с. 43 т. 1).

Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 власником квартири є ОСОБА_1 (а.с. 44-46 т. 1).

Згідно домової книги за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за вказаною адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 49-51 т.1).

Відповідно до копії договору позики від 07.09.2015 засвідченого приватним нотаріусом Носовим В.В. за реєстровим номером № 1022, позикодавець ОСОБА_3 передав у власність позичальнику ОСОБА_2 гроші в у сумі 128 365 грн, що є еквівалентом суми 5850 доларів США, повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 07.03.2016 (а.с. 69-70 т. 1).

Згідно копії договору іпотеки від 07.09.2015 засвідченого приватним нотаріусом Носовим В.В. за реєстровим номером № 1025, Іпотекодавець ОСОБА_2 передає в заставу Іпотекодержателю ОСОБА_3 нерухоме майно: квартира за АДРЕСА_1 , як забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення грошей, переданих за договором позики від 07.09.2015 (а.с.71-72 т.1).

Згідно відповіді Тульчинської міжрай МСЕК Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров`я України на запит представника відповідача № 28 від 23.04.2020, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при проходженні чергового огляду 03.11.2005 визнана інвалідом ІІ (другої) групи інвалідність з дитинства безтерміново Рішення прийнято згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 та Наказу Міністерства охорониздоров?я України №561 від 05.09.2011 (а. с. 116 т.2).

Відповідно до наданої представником відповідача інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.11.2020 за № 233684811 та від 08.02.2021 з №24311614, власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , є ОСОБА_12 на підставі договору дарування № 1-1889 від 13.10.2016, власником якої на підставі договору дарування ВАВ 700370 від 26.10.2002 була ОСОБА_1 (а.с. 15-16, 46-48 т. 3).

Згідно копії довідки КП «Тульчинське МБТІ» від 01.02.2021 № 65, власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 31.12.2012 на підставі договору дарування від 26.10.2002 серії ВАВ 700370, є ОСОБА_1 (а.с.49 т. 3)

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначене також, узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у постанові від 19.01.20221 у справі №754/15344/18, провадження № 61-12804св20 та постанові від 01.09.2022 у справі № 183/1610/17, провадження № 61-13724ск21.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В ході судового розгляду представник позивач посилалась на те, що договір дарування належної позивачу на праві власності квартири було укладено внаслідок помилки, оскільки вона, укладаючи договір дарування вважала, що укладає договір довічного утримання, так як на час укладення договору дарування вона перенесла ряд операцій і потребувала сторонньої допомоги, що підтверджується наданими в судовому засіданні копіями виписок з медичних карт, а також показами свідків. Той факт, що позивач помилялась щодо правової природи договору дарування підтверджується і тим, що остання є особою похилого віку.

Однак, доводи позивача, про те що вона вчинила помилку при укладені договору дарування спростовуються дослідженими доказами у судовому засіданні, а саме тим, що позивач укладаючи договір дарування квартири, звернулась до Тульчинської міської ради про надання дозволу на відчуження квартири, оскільки при дослідженні договору дарування від 14.10.2009 в п. 5 зазначено, що на підставі рішення № 342 від 13.10.2009 виконавчого комітету Тульчинської міської ради про надання дозволу ОСОБА_1 1941 року народження на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності, за обставин проживання та користування квартирою малолітнім ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому житлові права та охоронювані законом інтереси малолітнього не порушуються, так як дана квартира передається в дар його матері ОСОБА_2 1968 року народження.

У судовому засіданні державний нотаріус Сухомлин О.А., яка посвідчувала договір дарування повідомила, що при укладанні договору дарування позивачці роз`яснювались всі права дарувальника та наслідки укладення такого договору. Позивачці роз`яснювалось про те, що вона може скласти заповіт чи укласти договір довічного утримання, однак остання добровільно наполягала на укладені саме договору дарування, при цьому цілком розуміючи, що вона саме дарує квартиру своїй доньці, а не укладає договір довічного утримання.

Разом з тим, на час укладення договору дарування позивачка мала у своїй приватній власності, ще одне житло, а саме, однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яку у подальшому подарувала своєму синові ОСОБА_12 лише 13.10.2016, до того як звернулась до суду з даним позовом.

Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_4 , яка повідомила, що всі обставини укладання договору дарування у 2009 році, стану здоров`я позивачки на момент укладання договору дарування та відносин між дарувальником та обдарованою, відомі їй зі слів позивачки та від сусідів, а свідок ОСОБА_5 зазначила, що обставини укладання договору дарування у 2009 році їй не відомі.

Однак, показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підтверджується той факт, що ОСОБА_1 мала своє волевиявлення та бажання саме подарувати квартиру своїй доньці, при цьому на час укладання договору дарування розуміла свої дії та це було її волевиявлення.

У суду не має жодних підстав та обставин вважати, що оспорюваний договір дарування вчинений з умовою, тобто встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не встановлено, оскільки таких умов не передбачено договором.

Належних доказів того, що позивач потребувала сторонньої допомоги, суду не надано.

Крім того, судом установлено, що спірна квартира на час укладення оспорюваного правочину не була єдиним житлом позивача.

Доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «обману», «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні договору дарування «обману» та «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Зазначене узгоджується з правовими висновками у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.102018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, тощо.

З врахуванням зазначених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову з підстав його необґрунтованості.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 203, 204, 229-233, 627, 638, 718, 719 ЦК України, ст. 2, 7, 10-13, 18, 43,44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 179, 187, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача - Тульчинської державної нотаріальної контори та ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10.04.2023.

Суддя: