ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3046/23 Справа № 202/1722/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Мовшович Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційні скарги представника Дніпропетровської обласної прокуратури, ОСОБА_1, представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року та апеляційну скаргу представника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на окрему ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи - Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування посилався на те, що СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області розслідувалася кримінальна справа № 36001130, яку порушено 15 жовтня 2000 року за ознаками частини другої ст. 144 КК України. 16 жовтня 2000 року в рамках цієї кримінальної справи його, було затримано і примушено написати рапорт про звільнення з посади оперуповноваженого відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління, яку він на той час обіймав, за власним бажанням з 9 жовтня 2000 року.

15 жовтня 2000 року за його місцем проживання був проведений обшук.

19 жовтня 2000 року йому пред`явлено обвинувачення за частиною 3 ст. 144 КК України, цього ж дня його звільнено з-під варти та застосовано відносно нього запобіжний захід підписку про невиїзд.

16 травня 2001 року у кримінальній справі № 36001130 відносно нього та інших осіб прокурором Дніпропетровської області затверджено обвинувальний висновок, 17 травня 2001 року справу спрямовано для розгляду до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська

Під час попереднього розгляду справи, 31 травня 2001 року, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська повернув справу прокурору на додаткове розслідування.

19 серпня 2001 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за результатами попереднього розгляду кримінальну справу повторно було повернуто на додаткове розслідування у зв`язку з невиконанням вказівок суду від 31 травня 2001 року.

3 січня 2002 року його було взято під варту.

14 травня 2002 року кримінальну справу відносно нього та інших було прийнято до розгляду Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, при цьому запобіжний захід їм залишено у вигляді тримання під вартою.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2002 року його було засуджено за частиною 4 статті 189 КК України в редакції 2001 року до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

19 вересня 2003 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська був скасований та кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. При цьому міру запобіжного заходу залишено без змін - тримання під вартою.

25 квітня 2004 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська направив кримінальну справу на додаткове досудове розслідування, змінивши запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

26 квітня 2006 року кримінальну справу № 36001130 постановою старшого слідчого СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області відносно нього закрито на підставі пункту 2 статті 213 КПК України у зв`язку з недоведеністю їх участі у скоєні злочинів, передбачених ч.2 ст. 148-4, ч.2 ст. 143, ч.2 ст. 144 КК України в редакції 1960 року та ч.4 ст. 189 КК України.

Копія постанови слідчого про закриття кримінальної справи йому своєчасно надіслана не була. Крім того, дані про закриття кримінальної справи не були передані до Департаменту інформаційних технологій МВС України. Згідно з довідками Департаменту інформаційних технологій МВС України він до цього часу значиться як особа, яка має запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Вважає, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, внаслідок якого він був підданий обшуку, відносно нього були застосовані запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, а також засуджено за скоєння злочину, йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних і фізичних стражданнях через тортури, які застосовувалися під час досудового розслідування, перенесеному нервовому струсі, емоційному стресі, депресії. У зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності, він нього пішла дружина, вони розлучилися. Він втратив роботу, погіршився його стан здоров`я. Весь цей час він переживав за своє життя, досі відчуває тривогу, роздратування, гнів.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, упередженого ставлення працівників правоохоронних, пенітенціарних органів, органів прокуратури та суду, тривалої ізоляції від сім`ї, відриву від звичного способу життя, руйнування життєвих планів, соціальних зв`язків, приниження честі, гідності та ділової репутації, дискомфортних умов існування, йому спричинено моральну шкоду, яка виразилася у фізичних та моральних стражданнях.

Просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду в розмірі 11 706 500 грн. та понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 500 000 грн. та понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 1 245,08 грн. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, судом в рішенні не конкретизовані такі докази. Вважає, що судом невірно визначено перебіг строку перебування позивача під слідством і судом та невірно визначено розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі. Суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, а вимоги позивачем заявлені про відшкодування моральної шкоди при здійсненні окремих слідчих, а саме: незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, пред`явлення обвинувачення,визнання підозрюваним та обвинуваченим,тобто перебування під слідством та судом; незаконне затримання і тримання під вартою; незаконне застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд; незаконне проведення обшуків,виїмки службових та особистих документів; незаконне засудження; незаконне відсторонення від роботи.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції не врахував,що позивачем не надано доказів здійснення Головним управлінням Національної поліції незаконних дій під час розслідування кримінального провадження. Оскільки дії слідчих в рамках кримінальної справи не оскаржувались,слідчі дії здійснювалися в рамках кримінального процесуального законодавства,тому висновки суду щодо спричинення досудовим розслідуванням моральної шкоди є безпідставними.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області просить скасувати окрему ухвалу. Зазначає,що суд першої інстанції в ухвалі не зазначив який саме закон чи інший нормативний акт було порушено ГУНП

в Дніпропетровській області і фактично підмінив рішення суб`єкта владних повноважень, якому в межах кримінально-процесуального законодавства надано право на власний розсуд приймати процесуальне рішення. Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області не являється спеціальним суб`єктом на виконання окремої ухвали.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області просить рішення суду першої інстанції залишити без змін,а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що ОСОБА_1 не надано доказів здійснення незаконних дій Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області під час розслідування кримінального провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області просить рішення суду першої інстанції залишити без змін,а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що ОСОБА_1 не надано доказів з наявності спричиненої моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та негативними наслідками. Зазначає, що максимальний розмір завданої позивачу шкоди складає 18493 грн..

В судове засідання з`явилися представник Дніпропетровської обласної прокуратури - Алексєєнко М.І., ОСОБА_1., представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та представник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - Грановський М. О., представник Державної казначейської служби України- Паращенко Ю.О..

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої та частиною 2 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відносно ОСОБА_1 мало місце незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, в ході якого застосовувалися запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, проводилися обшуки у кримінальній справі, яка в подальшому була закрита у зв`язку із недоведеністю його участі у вчиненні злочину, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, душевних і фізичних стражданнях, викликаних, у тому числі, через обмеження та умови, в яких він утримувався і, які принижують людську честь і гідність,що передбачає відшкодування шкоди, спричиненої діями слідчих органів та прокуратури .

Висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам, відповідно до яких

15 жовтня 2000 року слідчим відділом «ОЗ» СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу № 36001130 відносно ОСОБА_1 за ознаками частини другої статті 144 КК України (у редакції 1960 року).

15 жовтня 2000 року в порядку статті 115 КПК України (у редакції 1960 року) затримано за підозрою у вчиненні злочину ОСОБА_1 .

18 жовтня 2000 року ОСОБА_2 пред`явлено обвинувачення за частиною третьою статті 144 КК України (у редакції 1960 року) та його допитано у якості обвинуваченого.

Цього ж дня ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою

16 жовтня 2000 року в порядку статті 115 КПК України (у редакції 1960 року) затримано за підозрою у вчиненні злочину ОСОБА_1 ..

19 жовтня 2000 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за частиною третьою статті 144 КК України (у редакції 1960 року).

Цього ж дня ОСОБА_1 звільнено з ізолятора тимчасового тримання та застосовано відносно нього запобіжний захід - підписку про невиїзд.

16 травня 2001 року у кримінальній справі № 36001130 відносно ОСОБА_1 та інших осіб прокурором Дніпропетровській області затверджено обвинувальний висновок та 17 травня 2001 року справу спрямовано для подальшого розгляду до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. 31 травня 2001 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальна справа № 36001130 відносно ОСОБА_2 та інших осіб повернута прокурору Дніпропетровської області на додаткове розслідування.

11 червня 2001 року прокуратурою Дніпропетровської області кримінальну справу № 36001130 направлено до СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області для проведення додаткового розслідування.

26 липня 2001 року у кримінальній справі № 36001130 відносно ОСОБА_2 та інших осіб прокурором Дніпропетровській області затверджено обвинувальний висновок та зазначену справу спрямовано для подальшого розгляду до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

10 серпня 2001 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальна справа № 36001130 відносно ОСОБА_2 та інших осіб повернута прокурору Дніпропетровській області для проведення додаткового розслідування.

17 серпня 2001 року прокуратурою Дніпропетровської області було внесено апеляційне подання на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2001 року, яке 27 листопада 2001 року судовою палатою по кримінальним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2001 року доповнено вказівками про необхідність усунення протиріч у висновках слідчих органів та порушень вимог статей 22, 36, 132, 217, 223 КПК України (у редакції 1960 року).

03 січня 2002 року слідчим слідчого відділу «ОЗ» СУ ГУМВС України Дніпропетровській області у порядку статті 115 КПК України (у редакції 1960 року) затримано ОСОБА_1 , якому у подальшому обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

09 січня 2002 року останньому пред`явлено обвинувачення за частиною третьою статті 144 КК України (у редакції 1960 року) та його допитано у якості обвинуваченого.

14 лютого 2002 року у кримінальній справі № 36001130 відносно ОСОБА_1 та інших осіб прокурором Дніпропетровській області затверджено обвинувальний висновок та зазначену справу спрямовано для подальшого розгляду до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

01 листопада 2002 року вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 засуджено за частиною четвертою статті 189 КК України до 7 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна, яке є у його власності. Строк покарання ОСОБА_1 враховано з 03 січня 2002 року, зараховано у строк відбуття відбутого покарання час тримання під вартою з 16 по 19 жовтня 2000 року, запобіжний захід залишено у вигляді тримання під вартою.

19 вересня 2003 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2002 року скасований, кримінальну справу № 36001130 відносно ОСОБА_1 та інших осіб направлено на новий розгляд до суду першої інстанції у іншому складі суддів. Запобіжний захід ОСОБА_1 залишено у вигляді тримання під вартою.

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2004 року кримінальну справу № 36001130 повернуто прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 змінено із тримання під вартою на підписку про невиїзд. ОСОБА_1 звільнено з-під варти у судовому засіданні.

25 червня 2004 року прокуратурою Дніпропетровської області кримінальну справу № 36001130 відносно ОСОБА_1 та інших осіб направлено до СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області для проведення додаткового розслідування.

26 квітня 2006 року кримінальну справу № 36001130 постановою старшого слідчого СВ «03» СУ УМВС України в Дніпропетровській області Козинець Р. Н. на підставі пункту 2 статті 213 КПК України (у редакції 1960 року) закрито за недоведеністю вини ОСОБА_1 та інших осіб у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 148-4, частиною другою статті 143, частиною другою статті 144 КК України (у редакції 1960 року) та частиною четвертою статті 189 КК України.

Згідно з довідкою серії ІАА № 0996733, виданої ТСЦ № 1249 РСЦ МВС в Дніпропетровській області ОСОБА_1 станом на 12 лютого 2019 року має підписку про невиїзд.

Судом правильно враховано, що 15 жовтня 2000 року слідчим відділом «ОЗ» СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу № 36001130 відносно ОСОБА_1 за ознаками частини 2 статті 144 КК України (в редакції 1960 року).

26.04.2006 року кримінальну справу № 36001130 постановою старшого слідчого СВ "ОЗ" СУ УМВС України в Дніпропетровській області Козинець Р.Н. на підставі ст. 213 п. 2 КПК України (у редакції 1960 року) закрито за недоведеністю провини ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 148-4ч.2, 143ч.2, 144ч.2 КК України (у редакції 1960 року) та ст. 189 ч. 4 КК України.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Позивачеві у результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності завдано шкоду правоохоронними органами і така шкода має бути відшкодована за рахунок державного бюджету, а тому ліквідація органів міліції та створення органів поліції, а також залучення чи незалучення до участі у справі безпосередньо центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державної казначейської служби, на суть вирішення спору не впливає, оскільки обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 1176ЦК України покладається саме на державу.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц сформульовано висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати, який діяв на час розгляду справи судом першої інстанції.

Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд першої інстанції правильно керувався засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходячи із встановлених фактичних обставин справи.

Така позиція узгоджується із висновками,викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Визначаючи розмір морального відшкодування ОСОБА_1 у розмірі 1 500 000 грн., суд врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача під слідством і судом 66 місяців 11 днів, з яких він 28 місяців 26 днів утримувався під вартою, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, підриву авторитету як працівника міліції, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, всі інші обставини справи, зокрема обмеження, яких зазнав позивач і які наведені ним у позові, у тому числі, що пов`язані з умовами тримання під вартою.

На переконання суду, такий розмір відшкодування є пропорційним шкоді, яка завдана позивачам у зв`язку з перебуванням під слідством і судом понад п`яти з половиною років, відповідає обсягу його страждань, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Розмір моральної шкоди ,яку просив стягнути позивач, в 11 706 500 грн є невиправданим, оскільки такий розмір є занадто завищеним, не відповідає розмірам сатисфакцій, які відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини присуджуються заявникам за порушення державою їхніх прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, на порушенні яких під час перебування під слідством і судом наполягає ОСОБА_1 .

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Посилання на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди не може бути прийнятим до уваги, так як спростовується встановленими обставинами.Судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 мало місце незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, в ході якого застосовувалися запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, проводилися обшуки у кримінальній справі, яка в подальшому була закрита у зв`язку із недоведеністю його участі у вчиненні злочину, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, душевних і фізичних стражданнях, викликаних, у тому числі, через обмеження та умови, в яких він утримувався і, які принижують людську честь і гідність,що передбачає відшкодування шкоди, спричиненої діями слідчих органів та прокуратури.

Пунктом 1 частини першої та частиною 2 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Зазначені обставини були доведені матеріалами кримінальної справи та процесуальними документами слідчих органів.

Обгрунтовано суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт заподіяння йому моральних страждань, завданих незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, перебуванням під судом та слідством протягом тривалого часу. Здійснення провадження у справі про притягнення до кримінальної відповідальності, яка в подальшому закрита за недоведеністювини ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, свідчить про наявність незаконних дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане кримінальне провадження.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про кримінальне правопорушення за недоведеністю вини ОСОБА_1 у скоєнні злочинів свідчить про те, що позивача притягнуто до кримінальної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Позивач вказував на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що затримання та тримання під вартою, застосування міри запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд та покладення пов`язаних із нею обмежень, та накладення арешту на майно не охоплюється єдиним поняттям завданої позивачу шкоди - незаконне перебування під слідством і судом.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3232/19-ц сформульовано висновок про те, що затримання та тримання під вартою, застосування міри запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд та покладення пов`язаних із нею обмежень, та накладення арешту на майно не охоплюється єдиним поняттям завданої позивачу шкоди - незаконне перебування під слідством і судом.

За змістом пункту 1 пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»законодавцем визначено випадки, за наявності яких особа може вимагати відшкодування моральної шкоди, і такі випадки у наведеній статті закону перелічені через кому.

Виходячи із буквального тлумачення норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то: незаконне засудження; незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; незаконне взяття і тримання під вартою; незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; незаконне накладення арешту на майно; незаконне відсторонення від роботи (посади) інші процесуальні дій, що обмежують права громадян - є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням- винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин.

Тобто вказані висновки необхідно розуміти так, що проведення в особи виїмки, обшуку, не обов`язково пов`язується з тим, що ця особа перебуває під слідством і судом. Є перелік слідчих дій, які можуть здійснюватися до порушення кримінальної справи. Отже, не можна пов`язувати перелік обставин (незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду), за яких громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода, із обставинами перебування такого громадянина під слідством і судом. Таким чином, необхідно розмежовувати види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, у зазначеній справі вказані висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню, оскільки перебування позивача під слідством і судом розпочалося у жовтні 2000 року, і суд правильно обраховував період, який враховується при відшкодуванні. Такий висновок містить постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у цій справі.

Доводи про те, що моральна шкода повинна відшкодовуватися, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом є безпідставними, оскільки положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,органів досудового розслідування,прокуратури і суду» не зобов`язують суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлюють найнижчу межу розміру такого відшкодування.

Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При цьому будь-яка компенсація моральної шкоди носить суто умовний вираз, адже моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не існує точних критеріїв майнового виразу душевного болю та інших страждань особи.

Відтак, розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Щодо оскарження окремої ухвали колегія суддів зазначає наступне.

Позивач обґрунтовує спричинення моральної шкоди в тому числі і невиконанням слідчих органів протягом більше десяти років обов`язку щодо скасування відносно нього запобіжного заходу в вигляді підписки про невиїзд.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2004 року кримінальну справу № 36001130 повернуто прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 змінено із тримання під вартою на підписку про невиїзд.

26 квітня 2006 року кримінальну справу № 36001130 постановою старшого слідчого СВ «03» СУ УМВС України в Дніпропетровській області Козинець Р. Н. на підставі пункту 2 статті 213 КПК України (у редакції 1960 року) закрито за недоведеністю вини ОСОБА_1 та інших осіб у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 148-4, частиною другою статті 143, частиною другою статті 144 КК України (у редакції 1960 року) та частиною четвертою статті 189 КК України.

Закриваючи провадження у кримінальній справі за недоведеністю вини ОСОБА_1 , слідчий не вирішив питання щодо скасування запобіжного заходу та інформування про це Департаменту інформаційних технологій МВС.

Згідно з інформаційною довідкою, виданою Департаментом інформаційних технологій МВС України запобіжний захід в вигляді підписки про невиїзд відносно ОСОБА_1 станом на 11.02.2022 року не скасований.

За таких обставин для усунення виявлених порушень суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про реагування на такі порушення окремою ухвалою з метою їх виправлення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Керуючись ст. ст.368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника Дніпропетровської обласної прокуратури, ОСОБА_1, представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області , представника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року залишити без змін.

Окрему ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 червня 2023 року.

Судді: