Провадження № 2/761/4967/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву», третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві про стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

06.10.2022 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача не виплачену заробітну плату; середній заробіток в сумі 7 126,08 грн. за період з 04.10.2022 року по 06.10.2022 року і по день фактичного розрахунку або на дату ухвалення судового рішення.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що 02.10.2022 року позивач в електронному вигляді подала заяву про її звільнення за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання та виплату всіх сум, що належать від підприємства, зробити запис в трудовій книжці про звільнення, видати засвідчену копію наказу, розрахунок сум при звільненні; трудову книжку направити за вказаною адресою.

Як зазначає позивач, 03.10.2022 року її в телефонному режимі було проінформовано про задоволення її заяви.

Однак станом на дату звернення до суду позивач не отримала копію наказу про звільнення, письмовий розрахунок про суми, нараховані та виплачені при звільненні.

05.10.2022 року на картковий рахунок позивача булла зарахована сума 5 889,99 грн., але це не повна сума заробітної плати під час звільнення. А тому позивач вважає, що з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того позивач зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29.09.2022 року (справа №761/8030/22) поновлено позивача на посаді, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць. Однак відповідач не сплатив заробіток за один місяць в розмірі 46 319,48 грн.

На день звернення до суду з позовом, затримка розрахунку при звільненні складає 3 дні, а тому середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку станом на 06.10.2022 року складає 7 126,08 грн. (2 375,36 х 3).

Також позивач зазначає, що їй не була виплачена премія за відпрацьований день 30.09.2022 року.

24.11.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що 03.10.2022 року позивач не з`явилась на роботу та в цей же день її було звільнено на підставі її заяви, яка надійшла 02.10.2022 року о 15.16 год. (неділя). В день звільнення всі належні позивачу суми були нараховані, зокрема заробітна плата за 30.09 в сумі 1 779,66 грн., щомісячна премія в сумі 1 250,00 грн. та компенсація за 12 днів невикористаної відпустки - 7 316,76 грн., виплачено 1 432,63 грн. (за 30.09.2022 року) та 5 889,99 грн. (за 12 днів невикористаної відпустки). Заявка на операцію із зарахування коштів ОСОБА_1 була передана 30.09.2022 (за 30.09) та 03.10.2002 року (розрахунок при звільненні) до Державної казначейської служби України (платіжне доручення №1917). За подальші дії Державної казначейської служби України та проведення нею виплат роботодавець відповідальності не несе. Представник зазначає, що належні позивачці суми були виплачені позивачу у день звільнення, відповідач як роботодавець не порушував законних трудових прав позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за порушення строків розрахунку. Борг із виплати заробітної плати перед позивачем відсутній. Крім того представник зазначає, що на електронну пошту позивача було направлено завірену копію наказу про звільнення позивача та розрахункові листи з нарахованими/відрахованими сумами і знятими податками. 12.10.2022 року зазначений лист направлявся повторно. А тому твердження позивача є неправдивими.

29.11.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог, оскільки з позивачем несвоєчасно було проведено розрахунок при звільненні.

Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили.

А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, вислухавши представника позивача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29.09.2022 року (справа №761/8030/22) позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання» Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву», третя особа: Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві про скасування наказу та поновлення на роботі - задоволено у повному обсязі - скасовано наказ Державної установи «Територіальне медичне об`єднання» Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» № 52 о/с від 06 квітня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення №2 поліклініки госпіталю (з поліклінікою) за прогул без поважних причин; поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення №2 поліклініки госпіталю (з поліклінікою) з 07 квітня 2022 року; стягнуто з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання» Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 квітня 2022 року по 29 вересня 2022 року у розмірі 299 421 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч чотириста двадцять одна) гривень 36 копійок.

Однак постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2022 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29 вересня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Як встановлено постановою, ОСОБА_1 працювала на посаді лікаря терапевтичного дільничного терапевтичного відділення №2 поліклініки госпіталю (з поліклінікою) в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було поновлено на посаді на виконання рішення суду.

02.10.2022 року о 15.16 год. (неділя) ОСОБА_1 подала на електронну пошту відповідача заяву про звільнення її з 03.10.2022 року за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання та виплатити усі суми, що належать від підприємства при звільненні.

Як вбачається, відповідач задовольнив заяву позивача та наказом №176 о/с від 03.10.2022 року ОСОБА_1 була звільнена з посади лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення №2 поліклініки госпіталю (з поліклінікою) Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» з 03.10.2022 року за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, ст.38 КЗпП України.

Листом від 03.10.2022 року Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» повідомило позивача про неможливість надсилання трудової книжки у відділення «Нової пошти», оскільки не користується їх послугами та здійснює відправку кореспонденції виключно згідно договору укладеного з АТ «Укрпошта».

При звільненні позивача було здійснено розрахунок та нарахована сума 5 889,99 грн., згідно з платіжним дорученням №1917 від 03.10.2022 року була передана для виплати до Державної казначейської служби України.

05.10.2022 року вказана сума була перерахована УДКСУ в Шевченківському районі та зарахована на картковий рахунок позивача.

Стаття 47 КЗпП України визначає, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Стаття 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

В той же час, стаття 117 КЗпП України визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

В той же час, як встановлено судом, відповідач в день звільнення провів нарахування всіх належних позивачу сум при звільненні та передав до Казначейської служби України для здійснення виплати.

Однак не з вини відповідача було здійснено позивачу виплату 05.10.2022 року. А тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасну виплату належних працівникові сум при звільненні.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначала, що 05.10.2022 року на картковий рахунок позивача була зарахована сума 5 889,99 грн., але це не повна сума заробітної плати під час звільнення. В той же час позивач не надала суду розрахунку суми заборгованості та в якій частині існує заборгованість перед нею. В той же час представник відповідача зазначив, що нарахована та виплачена сума 5 889,99 грн. є остаточним розрахунком при звільненні та будь-які інші виплати позивачу при звільненні не мають бути виплачені.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що судом не встановлено порушень положень КЗпП України при звільненні позивача, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76 - 81, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву», третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві про стягнення заробітної плати - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 30 березня 2023 року

Суддя: Н.Г. Притула