Справа № 154/2500/21 Головуючий у 1 інстанції: Лутай А. М.
Провадження № 22-ц/802/653/23 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Матвійчук Л. В.,

секретар с/з Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 квітня 2023 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 у липні 2021 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики. Позовну заяву обґрунтовував тим, що станом на день звернення до суду із цим позовом у провадженні Володимир-Волинського міського суду перебуває справа № 154/3848/20 за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення 3300 доларів США, що еквівалентно 91 533 грн за договором позики за розпискою від 19 жовтня 2019 року. Заперечує факт укладення такого договору, оскільки жодних коштів за розпискою він не отримував. Для захисту своїх прав та майна у нього виникла необхідність у визнанні недійсним договору позики, оформленого розпискою від 19 жовтня 2019 року. Розписка складалась з іншою метою, реального отримання коштів не було. Відповідач запропонував йому виконати будівельні роботи, а саме побудувати добудову до його будинку. Роботи були виконані за два тижні, після чого відповідач розрахувався. Через 1,5 місяці після його повернення з-за кордону він повідомив відповідача ОСОБА_2 , оскільки останній запропонував йому роботу ще на декількох будівельних об`єктах (всього чотири об`єкти). За перші два місяці роботи відповідач не провів з ним розрахунок за виконану роботу і вони погодили, що за вже виконану роботу на суму 6-7 тисяч гривень він передасть йому автомобіль марки Фольксваген ЛТ28, н.з. НОМЕР_1 , вартість якого вони оцінили у 2300 дол США, а різницю позивач ОСОБА_4 відроблятиме, працюючи у відповідача ОСОБА_2 на об`єктах, після чого автомобіль буде переоформлено. На таких умовах автомобіль, техпаспорт і страховий поліс відповідач передав йому у вересні 2019 року, а він працював у нього два-три дні на тиждень до червня-липня 2020 року. У жовтні 2019 року виникли розбіжності щодо розміру суми, що залишилась до відпрацювання. Відповідач, діючи на нього психологічно, запропонував йому написати розписку про те, що він бере у нього 3000 доларів США, що складаються з 2300 доларів США вартості автомобіля та 1000 доларів США вартості матеріалів, перевикористаних ним та іншою особою під час роботи на об`єктах, тоді як реальної передачі коштів не буде. Відповідач пояснив, що розписка потрібна лише формально, як страхування на випадок, якщо він (позивач) вирішить поїхати за кордон на заробітки, і щоб він залишився працювати на об`єктах у відповідача та відробляти вартість автомобіля на раніше погоджених умовах. Зміст розписки диктувала ОСОБА_5 у присутності ОСОБА_2 , який коригував текст. Йому було відмовлено у зазначенні в розписці про те, що ці гроші враховуються у вартість автомобіля, який відповідач йому передав у користування з наступним оформленням права власності на цей автомобіль. Йому було відомо, що відповідач не є власником транспортного засобу. Зазначає, що у них обох не було ніколи наміру на реальне настання наслідків обумовлених розпискою. Розписка не містить умов отримання ним (позивачем) у борг грошей та дати їх отримання. Вважає, що ОСОБА_2 намагається отримати він нього кошти у шахрайський спосіб, оскільки у розписці фактично йшлося про порядок розрахунку за автомобіль, вартість якого він повністю відпрацював. Відповідачу не вдалось повернути автомобіль, шляхом звернення у відділ поліції, тому він звернувся в суд про стягнення коштів. У Володимир-Волинському ВП відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України щодо дій відповідача. Просив визнати недійсним оформлений розпискою від 19 жовтня 2019 року договір позики між ним та ОСОБА_2 щодо позики ним в останнього 3300 доларів США, стягнути з відповідача в його користь судові витрати.

Рішенням Володимир-Волинського районного суду Волинської області від 21 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_4 20 травня 2023 року подав апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи і зібраним доказам. Суд неповно з`ясував обставини справи та прийняв за доведені обставини, які фактично не доведені. Розписка написана ним власноручно, однак грошові кошти у розмірі 3300 доларів США, про які йдеться у розписці відповідачем ОСОБА_2 йому не передавалися і їх від нього він ніколи не отримував, у тому числі в борг. Цією розпискою засвідчується не позика, а домовленість між сторонами про те, що на таку суму він (позивач) повинен виконати для відповідача своїми силами будівельні роботи. Після цього у його власність мав бути переоформлений автомобіль марки Фольксваген ЛТ 28, н.з. НОМЕР_1 , вартістю 2300 доларів США, а на 1000 доларів США ще мав довиконати йому будівельних робіт. Після написання розписки ОСОБА_2 ухилявся від переоформлення автомобіля, що призвело до конфлікту та звернень в органи поліції. Хоч право власності на автомобіль не зареєстроване за ОСОБА_2 , однак в ході розгляду справи він стверджував що автомобіль належить йому, і суд про це вказав у своєму рішенні. Діючи однобічно, суд відмовив у приєднанні до матеріалів справи документів, пов`язаних зі зверненням відповідача до поліції з приводу повернення йому автомобіля та документів на цей транспортний засіб. У розписці не міститься дати передання коштів, є лише дата складання розписки. У рішенні відсутнє посилання на саму розписку як доказ, який би оглядався судом, зокрема оригінал цієї розписки. Свідок ОСОБА_6 пояснила, що не була присутня під час написання розписки, хоч там і міститься її підпис. Свідок ОСОБА_7 , підпис якого також міститься у розписці, судом не допитувався, не зважаючи на клопотання про його допит. Очевидців передачі коштів немає. Факт передачі коштів підтверджують лише відповідач ОСОБА_2 та його співмешканка ОСОБА_6 . Просив скасувати рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у ній підстав. Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог і доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_4 власноруч написав розписку ОСОБА_2 , в якій зазначив, що він отримав від нього в борг грошову суму в розмірі 3300 доларів США готівкою, які зобов`язується повернути відповідачу в строк до 19 жовтня 2020 року. Зазначена дата 19 жовтня 2019 року. Розписка підписана ОСОБА_4 та свідками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

У грудні 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом про стягнення з ОСОБА_4 боргу за вказаною розпискою.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця (постанова Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17).

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц.

Заперечуючи щодо факту укладення договору позики, як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач зазначає, що розписка від 19 жовтня 2019 року не містить дати отримання коштів, що виключає виникнення таких правовідносин.

Натомість тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає позичальник позикодавцю за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Спірна розписка містить дату 19 жовтня 2019 року, і за таких обставин, дата складання, підписання та передачі розписки позичальником позикодавцю вважається датою отримання позичальником коштів, оскільки саме цією розпискою останній засвідчує факт отримання коштів від позикодавця та свій обов`язок повернути визначену суму в обумовлений строк.

Колегія суддів враховує, що позивач ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_2 підтвердили факт написання ОСОБА_4 розписки від 19 жовтня 2019 року. У розписці також міститься письмовий текст, виконаний позивачем ОСОБА_4 «розписка виконана мною власноручно». Оригінал розписки перебуває у відповідача позикодавця ОСОБА_2 та був оглянутий судом під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Предметом доказування відповідно до змісту позовної заяви та апеляційної скарги у цій справі є факт безгрошовості зобов`язання, що виникли за борговою розпискою від 19 жовтня 2019 року.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Покликання позивача на безгрошовість позики не заслуговують на увагу суду, оскільки він, написавши розписку, яка містить умови отримання та повернення позики, підтвердив отримання грошей в борг. Позивач жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про безгрошовість позики суду не надав.

Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими.

У разі укладення договору позики у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Показаннями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов?язання за договором.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18.

Оспорювана розписка, як документ, підтверджує боргове зобов`язання, укладення саме договору позики, а не іншого договору. Судом першої інстанції встановлена справжня правова природа укладеного договору позики. Наявність у позикодавця оригіналу боргової розписки є підтвердженням факту існування між сторонами договору позики.

Зважаючи на те, що боргова розписка є письмовою формою підтвердження позичальником факту отримання коштів від позикодавця та взяття ним на себе обов`язку повернути такі кошти в обумовлені сторонами розмірі й строк, колегія суддів відхиляє обґрунтування апеляційної скарги в частині безгрошовості такого зобов`язання.

Боргова розписка від 19 жовтня 2019 року не містить жодних посилань на цільове призначення отримання позики.

Правовідносини, що склалися між сторонами з приводу користування позивачем ОСОБА_4 наданим йому відповідачем ОСОБА_2 транспортним засобом Фольксваген ЛТ 28, н.з. НОМЕР_2 , не є предметом розгляду цієї справи.

Документи, надані позивачем (копії полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу) не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки не несуть в собі інформації щодо предмета доказування.

Правильним є також висновок суду про невзяття до уваги заяви позивача до правоохоронних органів від 01 квітня 2021 року, за якою 20 квітня 2021року до ЄРДР внесені відповідні відомості за №0000189, оскільки вказана заява щодо неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 з`явилася лише після звернення ОСОБА_2 в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_4 боргу за договором позики, а станом на день розгляду справи остаточне рішення за цією заяво не прийнято.

З наданих позивачем документів неможливо встановити факт передачі йому відповідачем транспортного засобу за кошти, які, як він вказує, зобов`язався повернути відповідачу за розпискою від 19 жовтня 2019 року.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування апеляційної скарги в частині, що стосується різниці у поняттях «позика» та «борг» є довільним трактуванням позивача природи цивільно-правових відносин позики.

Відсутні підстави для визнання судом договору позики між сторонами неукладеним, як про це зазначається в апеляційній скарзі.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із правильним застосуванням норм матеріального права та врахуванням правових позицій Верховного Суду у такій категорії справи, підстав для скасування рішення немає.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем за подання апеляційної скарги залишається за позивачем у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 квітня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складенння повного судового рішення.

Головуючий

Судді