ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4362/23 Справа № 932/9651/21 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В.І. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Мовшович Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційні скарги представника ОСОБА_1 -адвоката Зарубіна Є.М. та представника ОСОБА_2 -адвоката Тронько В.В. на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна про визнання договору недійсним та скасування реєстраційних дій, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування посилалася на те, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . Місце проживання позивача зареєстровано у цій квартирі із 04.03.1997 року і до даного часу. 23.06.2021 року позивач дізналася, що квартира була відчужена. Як з`ясувалося, 11.06.2021 року невідома особа від імені позивача продала квартиру відповідачу. Оскільки позивач не підписувала договору купівлі-продажу такий договір підлягає визнанню недійсним.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11.06.2021 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності за ОСОБА_1 ; витребувати у ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог позову - відмовити. Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3 289,50 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок, що саме позивач є власником спірної квартири та визначена дійсність саме паспорту,наданого позивачем. Очевидно,що право власності на спірну квартиру на час вчинення оспорюваного правочину належало ОСОБА_2 ,проте доведених документально підтверджених підстав стверджувати,що саме позивачу,матеріали справи не містять. Стороною спірного правочину є саме ОСОБА_2 , тож висновки суду про те, що оскаржуваний договір не укладено, є таким, ще не підтверджується належними доказами.

Суд безпідставно визначив дійсність тексту договору саме по примірнику позивача, хоча із додатків до висновку експертизи вбачається,що предметом дослідження був примірник,який відрізняється від примірника позивача.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження його позовних вимог. Судом не враховано,що відповідач є добросовісним набувачем.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове ,яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11.06.2021 року та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності за ОСОБА_1 .. В іншій частині рішення залишити без змін.

Посилався на те, що позивач зверталася до правоохоронних органів із заявою щодо шахрайських дій при купівлі-продажу належної їй квартири,за вказаним фактом зареєстровано кримінальне провадження. В рамках кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу, за висновками якої встановлено,що підписи та рукописні записи « ОСОБА_2 » у документах,які були надані приватному нотаріусу при укладенні спірного договору,були виконані не позивачем,а іншою особою. Оскільки відповідач не є добросовісним набувачем,то є підстави для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 11.06.2021 року недійсним, а відтак є підстави для скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог залишити без змін,а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і їм дана належна правова оцінка в цій частині.

В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_2 -адвокат Тронько В.В. та представник ОСОБА_1 - адвокат Зарубін Є.М.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги представника ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.06.2021 року квартири АДРЕСА_1 та скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу спірної квартири є неукладеним. Відтак такий договір не створює будь-яких правових наслідків, а тому визнати його недійсним неможливо. Враховуючи, що між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, належним способом захисту порушених прав позивача у даному випадку буде віндикаційний позов.

При цьому квартира вибула із володіння позивача поза його волею, що дає підстави для застосування ст. 387 ЦК України.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Така правова позиція викладена в потсанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц .

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15), з яким погодився Верховний Суд в постанові від 05.12.2018 у справі №522/2201/15-ц, та Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц )).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі- продажу, укладеного 16.07.1996 року на товарній біржі «Єкатеринославська», ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Із відповіді КП «Дніпровське МБТІ» від 28.05.2021 року, адресованій приватному нотаріусу ДМНО Царейкіну М.С. вбачається, що право власності на квартиру за вказаним договором було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Департамент Адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР листом від 13.09.2021року повідомив,що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 04.03.1997 та по теперішній час; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 04.03.1977 та по теперішній час.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 11.06.2021року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., ОСОБА_2 , податковий номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.10.2021року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Із копії свідоцтва про шлюб від 09.11.2021року вбачається, що ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

До Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.07.2021року за номером 0000662 внесено відомості за заявою ОСОБА_2 про заволодіння шахрайським шляхом її квартирою.

Згідно висновку експерта, проведеного в межах кримінального провадження 0000662, підпис у договорі купівлі-продажу квартири від 11.06.2021року, а також у заявах від 11.06.2021року, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою. Також іншою особою замість ОСОБА_2 виконано підпис у наданому нотаріусу договорі купівлі-продажу від 16.07.1996 року.

Із додатків до висновку експертизи вбачається, що предметом експертизи був примірник договору від 16.07.1996 року, який відрізняється від договору від 16.07.1996 року, який надала позивач.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Судом першої інстанцій встановлено, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 11червня 2021року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 1198, укладений від імені ОСОБА_2 , але підписаний не нею, а іншою особою.

Так, відповідно до висновку експерта №СЕ-19/104-21/27065-ПЧ судово-почеркознавчої експертизи, складеного 31 серпня 2021 року, проведеного в межах кримінального провадження 0000662, підпис у договорі купівлі-продажу квартири від 11.06.2021року посвідчений 11червня 2021року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., а також підпис у трьох заявах від 11.06.2021року, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою. Рукопискний запис « ОСОБА_2 » у договорі купівлі-продажу квартири від 11.06.2021року у графі «продавець» виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Зазначений висновок експерта приймається судом апеляційної інстанції як належний та допустимий письмовий доказ, оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування у цій цивільній справі та відповідає вимогам статті 102 ЦПК України, нічим не спростовується і сторони в справі не заявляли клопотання про призначення та проведення судово-почеркознавчої експертизи в рамках цивільної справи.

За встановлених обставин належними та допустимими доказами підтверджено, що ОСОБА_2 не підписувала оспорюваний договір купівлі-продажу, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір позивач з відповідачем не укладала, квартира вибула з її володіння не з її волі іншим шляхом, а тому є підстави для витребування квартири власником цього майна від набувача відповідно до положень статті 388 ЦК України.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що додатково зазначати в рішенні суду про скасування реєстрації в даному випадку закон не вимагає.

Посилання на те, що є підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування його реєстрації є безпідставними , оскільки в даному випадку це буде неналежним способом захисту порушеного права. Що відповідач не є добросовісним набувачем судом першої інстанції не встановлено.

Вказівка на те, що не встановлено, що саме позивач є власником спірної квартири спростовується встановленими обставинами, а саме паспортами,які ніким не оспорені.

Апелянт зазначає , що не враховано, що відповідач є добросовісним набувачем. Проте, витребовуючи спірну квартиру із чужого незаконного володіння,суд першої інстанції виходив саме із того, що відповідач є добросовісним набувачем і це нічим не спростовано.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Керуючись ст. ст.368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Зарубіна Є.М. та

представника ОСОБА_2 - адвоката Тронько В.В. залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 червня 2023 року.

Судді: