Справа № 302/1523/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Сливки С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кривки Павла Павловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 14 червня 2022 року (у складі судді Софілканич О.А.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області та Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі адвоката Кривки П.П. звернувся до суду з цим позовом у грудні 2021 р.

Просив:

-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:003:0083 площею 0.1325 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка);

-стягнути з Колочавської сільської ради на користь позивача судові витрати в сумі сплаченого судового збору в розмірі 908 грн.

Заявлену вимогу обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 . У квітні 2019 р. він звернувся із заявою до Міжгірської РДА з приводу вчинення сусідом ОСОБА_3 перешкод у користуванні дорогою загального користування, що веде до його будинку. Комісією було запропоновано сторонам привести свої земельні ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, тобто виготовити проекти землеустрою. Рішенням Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області № 10 від 22.12.2019 р. позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1844 га за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Під час виготовлення технічної документації із землеустрою встановлено, що частина земельної ділянки, а саме дорога загального користування, яка веде до будинку позивача, перебуває у власності ОСОБА_2 .

Таким чином, позивач не має можливості користуватися належним йому житловим будинком, оскільки під`їзд до нього є ускладненим, а через передачу відповідачу у власність частини дороги загального користування порушуються його майнові права.

Рішенням Воловецького районного суду від 14.06.2022 р. у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення із підстав, передбачених ст. 376 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Узагальнений довід скарги зводиться до того, що суд першої інстанції перейнявся не питанням законності набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, а майновими правами на нерухомість самого позивача.

У письмовому відзиві адвокат Керита М.В. в інтересах ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Узагальнені заперечення зводяться до такого:

- ОСОБА_1 було надано дозвіл на формування нової земельної ділянки із земель комунальної власності, однак жодного проекту землеустрою ним не замовлено;

-Позивач стверджує, що не має можливості користуватися належним йому житловим будинком, оскільки під`їзд до нього є ускладненим, а через передання у власність ОСОБА_2 частини дороги загального користування порушуються його майнові права, проте доказів у підтвердження указаних обставин суду не надано.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Керита М.В., подала заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача.

Представник Колочавської сільської ради Л.Рущак також подала заяву про розгляд справи без їх участі.

Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області повідомлялося судовою повісткою про виклик і шляхом доставки електронних листів (а.с.132, 140).

Сторона позивача повторно не з`явилася у судове засідання. Представник позивача адвокат Кривка П.П., був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується судовими повістками про виклик і довідками про доставку електронного листа за вказаною ним адресою як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі (а.с.131, 142), а відповідно до положень ст. 130 ч.5 ЦПК України (аналогія закону) вважається повідомленою і сама сторона.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, із таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позову. Так, посилання позивача на те, що його права власника щодо володіння і користування належним йому на праві приватної власності майном порушено через передання у власність відповідачки земельної ділянки, є лише припущенням, не підтвердженим належними доказами.

При цьому, суд установив наступні факти й обставини.

Згідно з Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 250078956, від 26.03.2021 ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки, кадастровий номер :01:003:0083, площею 0,1325 га на підставі рішення № 20 від 24.02.2021 р. Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 з посиланням на будівельний паспорт від 1970 р. та Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР виконавчого комітету Міжгірської районної ради трудящих від 1970 р. (а.с.13-16).

Суд констатував, що ці докази вказують на законність будівництва нерухомого майна, однак не є правовстановлюючими документами, які підтверджують право власності на будинок.

Окрім цього, позивачем надано суду копію рішення № 10 від 22.12.2019 р. Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1844 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позивач стверджує, що під час виготовлення технічної документації із землеустрою виконавцями робіт йому було повідомлено, що з виготовленням документації виникають проблеми, оскільки дорога загального користування, що веде до його дворогосподарства, вже частково приватизована іншими особами (відповідачкою ОСОБА_2 ), внаслідок чого вона звузилась до 2.3 м, що унеможливлює її використання для належного під`їзду транспорту до житлового будинку позивача.

Суд зауважив, що жодних належних та допустимих доказів того, що саме факт державної реєстрації права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 перешкодив позивачу у продовженні та завершенні процедури оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,1844 га за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розпочалась на підставі рішення № 10 від 22.12.2019 р. Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, позивачем не надано.

Також суду не надано жодного доказу на підтвердження передання у приватну власність відповідачці ОСОБА_2 частини земельної ділянки, яка віднесена до доріг загального користування, з підтвердженням місця розташування такої безпосередньо біля житлового будинку позивача.

Позивач також стверджує, що не має можливості користуватися належним йому житловим будинком, оскільки під`їзд до нього є ускладненим, а через передання у власність відповідачці частини дороги загального користування порушуються його майнові права.

Проте, доказів на підтвердження вказаного твердження позивачем суду не надано.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів того, що позивач є власником житлового будинку чи земельної ділянки у АДРЕСА_1 , а також доказів передання у приватну власність відповідачці ОСОБА_2 частини земельної ділянки, яка віднесена до доріг загального користування, з підтвердженням місця розташування такої безпосередньо біля житлового будинку позивача, чи доказів порушення порядку надання/оформлення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0083 площею 0,1325 га.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, згідно з положеннями ст. 26 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на день звернення до суду) в разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Як видно з наданого відповідачкою витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, підставою для реєстрації за ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:0083 площею 0,1325 га стало рішення органу місцевого самоврядування (Колочавської сільської ради Міжгірського району) № 20 від 24.02.2021 р., однак таке позивачем не оскаржувалося і відповідна позовна вимога ним у спірних правовідносинах не заявлялася.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Аналогічно врегульовано це питання також ст. 4 ЦПК України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Позивач зазначає про порушення своїх майнових прав по користуванню та обслуговуванню належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 у зв`язку з незаконною приватизацією ОСОБА_2 частини дороги загального користування, яка веде до його будинку.

Разом із тим, доказів у підтвердження свого статусу як власника чи користувача вказаним житловим будинком позивач не надав.

Наявний у справі будівельний паспорт земельної ділянки та свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР за 1970 р., у яких ОСОБА_1 значиться забудовником, не свідчить про наявність у нього таких прав.

Указана обставина є істотною для правильного вирішення спору, а тому не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції перейнявся не питанням законності набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, а майновими правами на нерухомість самого позивача.

Адже, за загальним правилом, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася за захистом до суду, та залежно від установлених обставин вирішити питання про задоволення позову або відмову в його задоволенні.

Установлено та не заперечується, що рішенням Негровецької сільської ради Міжгірського району від 22.12.2019 р. ОСОБА_1 був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0.1844 га в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, однак такий не виготовлено. Твердження позивача про виникнення проблем із виготовленням технічної документації із землеустрою у зв`язку з частковою приватизацією іншою особою дороги загального користування, є бездоказовим.

Натомість, як уже було зазначено, право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:003:0083 площею 0,1325 га було зареєстроване 22.03.2021 р. на підставі рішення Колочавської сільської ради Міжгірського району № 20 від 24.02.2021 р., яке позивачем не оспорене.

Окрім того, у відзиві на позовну заяву Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області зазначило, що в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 міститься акт встановлення та погодження меж землекористування АДРЕСА_2 , в якому відображена інформація щодо погодження меж земельної ділянки суміжним землекористувачем ОСОБА_1 .

Таким чином, у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів у підтвердження права власності (права користування) ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки площею 0.1844 га в АДРЕСА_1 , документальних даних (включно з Генеральним планом населеного пункту) про наявність дороги загального користування і відповідних експертних висновків з приводу виниклого спору, немає жодних підстав стверджувати про порушення майнового права позивача фактом державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:003:0083 площею 0,1325 га.

Колегія суддів також зауважує, що позивач, обґрунтовуючи позов та апеляційну скаргу, водночас посилається як на питання скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, так і на питання скасування державної реєстрації земельної ділянки (скасування кадастрового номера), що є різними правовідносинами.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Кривки Павла Павловича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Воловецького районного суду від 14 червня 2022 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 12.04.2023 р.

Судді: