Справа № 758/8654/21
Провадження № 2/752/1636/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Гненик К.П.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила парво користування житловим приміщенням;

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, суд

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2021 року позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 серпня 1995 року він є власником квартири АДРЕСА_1 .

З 29 березня 2015 року в квартирі зареєстрований відповідач, однак не проживає в ній.

Це свідчить про те, що він втратив інтерес до квартири, як до свого місця проживання, фактично мешкає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, тягар з утримання житла відповідач також не несе, ці витрати несе він через свого представника в Україні, заборгованості за надані житлово-комунальні послуги не має.

Формальне право відповідача на користування спірним житловим приміщенням, його непроживання в квартирі порушує його права власника на користування та розпорядження своїм майном.

Він має бажання продати спірну квартиру, але потенційні покупці при наявності реєстрації відповідача втрачають інтерес до квартири.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована 20 жовтня 2021 року в канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва після передачі її за підсудністю з Подільського районного суду м. Києва та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

30 травня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача, яким останній проти позову заперечує.

Посилається на те, що не проживає в спірній квартирі в зв`язку з перешкодами в цьому, а тому просить у позові відмовити.

Подав зустрічний позов, яким просить усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення.

Посилається на те, що позивач його батько, який у 2015 році виїхав до Ізраїлю, контактів з ним не підтримував і не сплачував аліменти на його утримання.

Його мати неодноразово намагалася потрапити до квартири, однак не змогла, оскільки в ній були замінені замки і проживали сторонні люди, яким батько здавав квартиру в оренду.

Ці обставини були і є перешкодою для його проживання в квартирі.

У нього немає іншого житла, окрім спірної квартири, а проживати з матір`ю він не може, оскільки вона сама має скрутні житлові умови та проживає в кімнаті в комунальній квартирі.

Орендувати житло він також не може, оскільки не працює.

З урахуванням цього просить задовольнити зустрічний позов.

Ухвалою суду від 03 травня 2022 року суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

19 серпня 2022 року надійшов відзив представника позивача на зустрічний позов, в якому зазначається про відсутність доказів намагання матері відповідача врегулювати житловий спір.

Крім того, відповідач забезпечений житлом у квартирі за місцем проживання матері.

Вважає поданий зустрічний позов таким, що має штучний характер.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, проти зустрічного заперечував.

Відповідач та його представник проти первісного позову заперечували, просять задовольнити зустрічний позов.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та приходить до висновку про задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

За містом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Тобто, відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту.

Судом встановлено, що сторони є батьком та сином, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 12 серпня 1995 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб відповідач зареєстрований у спірній квартирі з моменту народження, а саме з 19 червня 2003 року.

З 2015 року позивач постійно проживає в Ізраїлі.

/ а.с. 11 - 12; 22 /

З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду

Відповідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Питання припинення сервітуту врегульовано ст.406 ЦК України.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як зазначено вище, відповідач народився в квітні 2003 року.

Позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю в 2015 року, тобто на момент переїзду відповідач був неповнолітнім.

Представник позивача у судовому засіданні не спростовував, що, переїжджаючи на постійне місце проживання в Ізраїль, позивач, як власник спірної квартири, зберігав за собою право власності на дану квартиру.

Тобто, спірна квартира не є його постійним місцем проживання.

Бажання розпорядитися своєю власністю в м. Києві у позивача виникло відразу після досягнення сином повноліття, а саме через 2 місяці після цієї дати. Коли позивач звернувся до суду з даним позовом.

З точки зору ч.ч.1. 2, 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами, відповідач після народження був зареєстрований у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_5 - мати відповідача, зазначила, що син проживав і з батьком, і з нею.

Після одруження позивача та народження доньки в новій сім`ї син на вихідні проживав у батька.

Між нею та позивачем була домовленість, що він здає квартиру в оренду, з виручених коштів надає утримання сину, а після досягнення сином повноліття він буде проживати в квартирі.

Кошти, що отримувалися представником позивача в Україні від здачі квартири в оренду, передавалися, в тому числі, на утримання сина.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України.

Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

З точки зору ст.12 ЦПК України позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до ст.242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень.

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального, культурногота соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Тобто, обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання позивача, як дитини, до досягнення ним повноліття, покладався на його сім`ю, тобто матір та батька, в даному випадку позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 18 даного Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

З точки зору закону позивач, у зв`язку з розірванням шлюбу батьків, до досягнення повноліття був членом сім`ї як матері, так і батька, як власника спірного житлового приміщення, і був зареєстрований у спірній квартирі з моменту народження за місцем проживання свого батька.

Крім того, суд також враховує, що відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Тобто, турбота про дітей та їх виховання покладається на матір і батька в рівній мірі.

Таким чином, право користування житловим приміщенням у дітей є похідним від права їх батьків, тобто в даному випадку позивача, а тому підстави для визнання відповідача таким, що втратили право о користуватися жилим приміщенням відсутні.

Крім того, суд вважає, що право відповідача, як дитини до досягнення повноліття, на користування житлом, власником якого є батько, і яке закріплене в Законі України «Про охорону дитинства» і Декларації прав дитини, не буде дотримано при позбавленні його права користування спірною квартирою.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Відповідно до п.36 рішення Європейського суду з прав людини 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем

Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві»

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

З матеріалів справи вбачається, що позивач народився в квітні 2003 року, тобто досяг повноліття в квітні 2021 року.

Позивач із зазначеним позовом звернувся до суду в червні 2021 року, через 2 місяці після досягнення відповідачем повноліття.

Суд також враховує, що з точки зору ст.29 ЦК України малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання.

Судом встановлено та не спростовується сторонами, що реєстрація відповідача в спірній квартирі позивачем у судовому порядку не оспорювалася, а тому він набув права користування житлом у спірній квартирі на законних підставах.

Таким чином, оскільки з точки зору закону малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Крім того, відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Згідно зі ст. 16 Конвенції дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина, в силу свого віку, не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав.

Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Це узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18.

Таким чином, після досягнення відповідачем 14-річного віку, тобто віку, з якого він міг самостійно обирати місце проживання, позивач визнавав за ним право користування спірною квартирою і не ставив питання про позбавлення його право користування ним у зв`язку з обранням іншого місця проживання.

Щодо тверджень представника відповідача суд зважає на наступне.

З матеріалів справи вбачається і це підтвердив представник позивача, відповідач після переїзду позивача до Ізраїлю доступу до квартири не мав, ключів від неї не мав і вони йому не передавалися.

Квартирою розпоряджався представник позивача і ключі від квартири також знаходилися у нього.

З урахуванням цього суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо відсутності перешкод відповідачу в користуванні квартирою.

Крім того, несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Щодо тверджень представника позивача про забезпечення відповідача житлом за місцем проживання матері, суд виходить з того, що мати відповідача є власником кімнати розміром 16,6 кв.м. у комунальній квартирі, що становить 17/100 в ній.

/ а.а. 104 - 110 /

Враховуючи приведене вище, норми ст.405 ЦК України в частині строків відсутності в житловому приміщенні, необхідних для визнання особи такою, що втратила право користування ним, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

В свою чергу, з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги відповідача про вселення його в спірну квартиру в зв`язку з перешкодами з боку позивача в користуванні нею.

Керуючись ст. ст. 15,16,29,383, ст.401, ч.1 ст.402, ч.ч.1,2 ст.405, 406 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України « Про охорону дитинства», ст.ст.9, 64 ЖК України, ст.141 СК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до вказаної квартири.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відмості про сторін за зустрічним позовом:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 /.

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_4 , ІПН невідомий.

Повний текст рішення складено 31 березня 2023 року.

Суддя К.В.Машкевич