КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7106/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 червня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником Бондарчуком Віталієм Олександровичем, та апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Усатової І.А. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 41730 грн. моральної шкоди та 19800 грн. витрат за надання правової допомоги.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 23 серпня 2019 року в аеропорту «Бориспіль» працівниками Київської митниці ДФС було складено протокол № 0443/12500/19 про адміністративне правопорушення громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 та вилучено належний йому товар.

01 листопада 2019 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області скасував протокол, закрив провадження в справі № 359/9717/19 за відсутністю в діях позивача ознак порушення митних правил. Київська митниця ДФС оскаржила вказану постанову, і 09 грудня 2020 року Київський апеляційний суд направив матеріали справи на дооформлення, з послідуючим, за наявності підстав, направленням справи на судовий розгляд.

Київська митниця держмитслужби знову подала до суду матеріали адміністративної справи з протоколом на позивача, постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року закрито провадження в справі № 359/9717/19 за відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, і постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2020 року апеляційну скаргу представника митниці залишено без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін. 13 серпня 2020 року відповідач повернув позивачу вилучений товар.

Вказував, що незаконні дії відповідача завдали йому моральних втрат, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Спочатку він був шокований безпідставним вилученням товару, що обурило позивача та завдало йому стресу, у нього в перші дні після незаконного рішення відповідача виникла глибока моральна травма, яка виразилася в підвищеній тривожності, болі в області серця, підвищеному серцебитті, відсутності апетиту, безсонні, відчаї та моральних переживаннях. Потім у позивача погіршилися відносини з його партнерами. Позивач був позбавлений товару, який був вилучений з його обороту. Це завдало йому збитків, що полягає в упущеній вигоді, а також було підставою для пошуку коштів для компенсації втрат внаслідок вилучення товару. Ці обставини завдали позивачу фінансових труднощів, а крім цього, репутація чесної людини має для нього велике значення, від незаконних дій відповідача його репутація постраждала. Вилучення товару негативно вплинуло на моральний стан позивача в цілому. Незаконне рішення відповідача, грубе порушення його прав, глибоке розчарування в законності дій органів влади було для нього стресогенним - несподіваним та екстремальним на фоні звичайного усталеного способу життя. Позивач не міг збагнути, як в правовій державі відповідач свавільно вилучив його товар, не надавши доказів, не зазначивши їх в протоколі, на підставі яких інспектор, який складала протокол, вирішила, що товар коштує більше 1000 євро.

Очевидна завідома незаконність протоколу встановлена в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року, в якому зазначено, що будь-яких доказів на підтвердження того, що вартість товару, придбаного позивачем у В`єтнамі, складає більше 1000 євро, у матеріалах справи не міститься. З 23 серпня 2019 року позивач був позбавлений майна, а з 18 жовтня 2019 року по 10 липня 2020 року, тобто 10 місяців, адміністративна справа розглядалася в судах.

Вважав, що заявлена до компенсації сума моральної шкоди в розмірі 10 мінімальних заробітних плат 41730 грн. є співмірною з характером моральних страждань позивача, тривалістю змін звичайного ритму життя, порушенням морального та фізичного здоров`я.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 частково задоволено, стягнуто з державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19800 грн., в задоволенні іншої частини вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Бондарчука В.О. , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року в частині відмови стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилався на те, що судом не було надано оцінку доводам позивача про безвідповідальну, свавільну поведінку відповідача під час здійснення провадження про притягнення позивача до адміністративної відповідальності тривалістю 10 місяців, причинного зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача, що полягали у розчаруванні, відчутті несправедливості, тривалій невизначеності. У позові зазначено, що незаконні дії відповідача завдали моральних втрат позивачу, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Очевидно, що незаконне вилучення майна негативно вплинуло на моральний стан позивача, завдало йому стресу, а подальші дії відповідача зумовили глибоке розчарування в законності дій органів влади.

Вважав, що своєю поведінкою відповідач цинічно демонстрував свавільність по відношенню до позивача, не маючи доказів порушення ним митних правил. Закриваючи провадження в справі 01 листопада 2019 року, Бориспільський міськрайонний суд Київської області скасував протокол та закрив провадження в справі за відсутністю в діях позивача ознак порушення митних правил, зі змісту цього рішення відповідач повинен був зрозуміти, що протокол про порушення митних правил було складено безпідставно. Не усунувши недоліки, зазначені в постанові Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року, відповідач знову подав до суду матеріали адміністративної справи на позивача, який продовжував процес безпідставного притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Відповідач двічі ініціював провадження в суді першої, а потім апеляційної інстанції, розуміючи, що докази вчинення позивачем порушення митних правил відсутні.

Наголошував, що з 23 серпня 2019 року по 13 серпня 2020 року він був позбавлений майна, а з 18 жовтня 2019 року по 10 липня 2020 року, тобто 10 місяців, адміністративна справа розглядалася в судах. Завідомо незаконні, повторні дії відповідача щодо ініціювання провадження в справі відносно позивача, викликали у нього глибоке розчарування в законності дій органу влади, відчуття несправедливості такими зухвалими діями відповідача, тривалою невизначеністю щодо повернення його майна.

Зазначив, що відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд залишає поза увагою встановлені факти незаконного притягнення відповідачем позивача до адміністративної відповідальності, причинного зв`язку між діями відповідача та незаконним позбавленням майна позивача, а відповідачу це дає впевненість у можливості безвідповідально порушувати права людини. При цьому під час розгляду справи Бориспільським міськрайонним судом Київської області відповідач просив зобов`язати позивача сплатити штраф та 21000 грн. мита для повернення товару, а під час розгляду справи Солом`янським районним судом м. Києва - оштрафувати і конфіскувати товар позивача, що є очевидною причиною для хвилювання.

Наводив правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 158/272/21, від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17, від 05 лютого 2020 року в справі № 166/1222/20, від 05 лютого 2020 року в справі № 640/16169/17, від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17, судові рішення ЄСПЛ у справах «Недайборщ проти Російської Федерації», «Ромашов проти України».

Вказував, що в цій справі відповідач діяв нерозсудливо, зловживаючи своїм правом, необґрунтовано склав протокол про порушення позивачем митних правил, а потім двічі безпідставно намагався примусити позивача платити штраф і незаконно нарахований платіж, а вдруге - конфіскувати майно позивача. Суд першої інстанції, встановивши незаконність дій відповідача про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, не взяв до уваги тривалість такого провадження, поведінку відповідача, тривалість та характер моральних страждань позивача.

Відповідач Державна казначейська служба України, також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

Посилався на те, що у позові ОСОБА_1 обґрунтував позовні вимоги тим, що внаслідок неправомірних дій Київської митниці йому була завдана шкода, отже, саме внаслідок дій даного відповідача у нього виникла підстава для звернення до суду для відновлення його порушених прав. Проте норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на дані правовідносини не розповсюджуються, оскільки Київська митниця не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування. Крім того, вказаний Закон передбачає певні випадки і підстави для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, які в діях правовідносинах теж відсутні. Таким чином, суд дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з Державного бюджету України.

Вказував на відсутність правових підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу з Державного бюджету України шляхом списання зі спеціально визначеного рахунку Казначейства. Оскільки протиправність, незаконність дій Київської митниці не встановлено, то й відсутні підстави для відшкодування будь-яких коштів з відповідного рахунку Казначейства (а саме з КПКВК 3504030), спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Наголошував, що суд першої інстанції помилково керувався нормами ст. 133, 137 ЦПК України, задовольняючи позов в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи № 359/9717/19, які понесені в іншому провадженні, а отже ніяк не стосуються розгляду цієї справи, і чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні. Крім того, відповідно до ст. 173 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Отже, за наявності правових підстав дані витрати необхідно було б покласти на державний орган, з неправомірних дій якого виник даний спір, а не за рахунок коштів Державного бюджету України.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника Бондарчука В.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в якій позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Посилався, що доводи відповідача є необґрунтованими та спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами і доказами. Вказував, що судом першої інстанції правильно застосовано ст. 1173, 1174 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що підтверджується висновками Верховного Суду у подібних справах, зокрема, в постанові від 18 травня 2022 року в справі № 158/272/21, від 05 лютого 2020 року в справі № 640/16169/17, від 10 жовтня 2019 року в справі № 569/1799/16-ц, від 27 березня 2019 року в справі № 397/1745/14-ц, від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц. Отже, судом першої інстанції було застосовано релевантні норми матеріального права, а тому доводи Державної казначейської служби України є безпідставними.

Також в рішенні суду зазначено, що Казначейство здійснює лише безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, тому доводи Державної казначейської служби України в цій частині також вважав безпідставними.

Наголошував, що в судовому рішенні надано оцінку доказам, що підтверджують понесені позивачем витрати на правову допомогу адвоката у справі № 359/9717/19 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Вказував, що Державна казначейська служба України не заявила заперечень щодо розумності, реальності, доведеності чи неспівмірності витрат за послуги адвоката у справі № 359/9719/19, а також не заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката у цій справі.

Вважав, що взаємовиключні твердження в правовій позиції відповідача також свідчать про необґрунтованість його апеляційної скарги.

Від відповідача Державної митниці держмитслужби надійшов відзив в електронній формі, який не було скріплено електронним підписом.

Пунктами 12, 32 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що електронний підпис - це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.

Частиною першою, другою статті 6, частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, відзив Державної митниці держмитслужби повертається апеляційним судом без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що в жовтні 2019 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшли матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за порушення митних правил. Відповідно до протоколу № 0443/12500/19 про порушення митних правил від 23 серпня 2019 року під час проходження митного контролю в зоні митного контролю залу «Приліт» терміналу «D» ДП МА «Бориспіль» 23 серпня 2019 року о 15 год. 20 хв. громадянин В`єтнаму ОСОБА_1, що прибув з ОАЄ м. Дубаї, літаком авіакомпанії «Fly Dubai» рейсом № 0727, своїми діями обрав канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявив про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо ввезення на митну територію України, тобто своїми діями засвідчив факти, що мають юридичне значення.

«Зелений коридор» призначений для декларування шляхом вчинення дій громадянами, які переміщують через митний кордон України товари в обсягах, що не підлягають оподаткуванню митними платежами та не підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території і не підлягають письмовому декларуванню.

Перетин пасажиром «зеленої лінії», згідно Наказу Міністерства Фінансів України № 671 від 03 серпня 2018 року «Про затвердження Порядку виконання митних формальностей на повітряному транспорті», яка позначає початок «зеленого коридору», вказує, що для проходження митного контролю ним обрано «зелений коридор», і декларування здійснюється шляхом вчинення дій. Громадянин самостійно обирає відповідний канал («зелений коридор» або «червоний коридор») для проходження митного контролю.

Після перетину пасажиром «зеленої лінії», яка позначає закінчення зони спрощеного митного контролю «зелений коридор» на підставі п. 4 ст. 336 та ст. 342 Митного Кодексу України та після проходження багажу і ручної поклажі через рентген-апарат митниці громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 було задано запитання щодо наявності в нього товарів, які підлягають декларуванню, на що він надав заперечну відповідь. Після цього було здійснено митний огляд, під час якого було виявлено: штучні накладні вії чорного кольору «IB eyelash exlension Premium Mink Eyelashes» різної товщини та довжини, що містилися у 370 пластмасових коробках : D 0.07, 15mm 50шт; D 0.085, 14mm 50шт; СС 0.07, 15mm 40шт; СС 0.085, 15mm 30шт; СС 0.10, 10mm 60шт; СС 0.10, 12mm60шт; СС 0.10, 11mm 60шт; СС 0.10-Міх, 10mm 20шт. Весь товар переміщувався в трьох картонних коробках, поміщених у дві поліетиленові дорожні сумки пасажира, з багажними бірками, виписаними на ім`я ОСОБА_1 за номерами ЕК 906806 , ЕК 906706 без ознак приховування.

На момент проходження митного контролю належним чином оформленої митної декларації пасажир не надав, до моменту перетину ним «зеленої лінії» для отримання довідкової інформації в інформаційній зоні та роз`яснення митних правил і порядку використання двоканальної системи до інспектора митниці не звертався.

Таким чином, Київською митницею Держмитслужби направлено до суду дані матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 з тих підстав, що у діях ОСОБА_1 вбачалися ознаки порушення митних правил передбачених ст. 471 Митного кодексу України.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2019 року в справі № 359/9717/19, розглянувши матеріали, які надійшли від Київської митниці Держмитслужби про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , громадянина В`єтнаму, за ст. 471 МК України, закрито провадження в справі в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення (а. с. 25 - 27).

Закриваючи провадження в справі, Бориспільський міськрайонний суд Київської області виходив із того, що до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України. Судом було відхилено посилання на долучений до справи висновок Управління товарознавчої, інженерно-технічної та криміналістичної експертиз Департаменту податкових та митних експертиз ДФС №142 від 11 вересня 2019 року, оскільки вартість вилученого у ОСОБА_1 товару експерт визначив з урахуванням цін на нього в Україні, а не в місці придбання. Крім того, із долученого захисником рахунку-проформи №220819 від 22 серпня 2019 року вбачається, вартість придбаного ОСОБА_1 товару складає 302 долари США. Суд звертав увагу на те, що з Висновку про вартість №2410191, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , також вбачається що вартість вилученого товару складає 370 доларів США. Досліджені в судовому засіданні інші докази, зокрема доповідна записка інспектора митниці, акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу самі по собі не підтверджують вчинення дій спрямованих на переміщення товару в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року апеляційну скаргу представника митниці Клімова С.Г. на постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2019 року задоволено частково, постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2019 року щодо ОСОБА_1 (ОСОБА_1) за ст. 471 МК України скасовано, матеріали справи направлено до Київської митниці ДФС на дооформлення з послідуючим, за наявності підстав, направленням справи на судовий розгляд (а. с. 28 - 29).

Своє рішення Київський апеляційний суд мотивував тим, що протокол про порушення митних правил № 0443/12500/19 від 23 серпня 2019 року щодо громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) складений українською мовою у його присутності, за участю перекладача з української на російську мову - Лебедєва В.М. , при цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_1 володіє російською мовою. Також, відсутні відомості про вручення протоколу від 23 серпня 2019 року про порушення митних правил на рідній мові або зрозумілій для ОСОБА_1, що, на переконання суду апеляційної інстанції, позбавило його можливості реалізувати свої процесуальні права, насамперед право на захист, чим порушені вимоги ст. 498 МК України. Наявний в матеріалах справи протокол опитування в справі про порушення митних правил № 0443/12500/19 ОСОБА_1 викладений українською мовою за відсутності відомостей про перекладача, який попереджений про відповідальність за достовірність перекладу, та захисника, не може бути взятий до уваги, оскільки у суду апеляційної інстанції відсутні будь-які дані про те, що особа, яка притягається до відповідальності, розуміла зміст висунутого їй обвинувачення та могла належним чином здійснювати свій захист. Крім цього, документи, що посвідчують особу, у перекладі на державну мову відсутні, тобто особа належним чином не встановлена. При цьому, як вбачається із наданих суду апеляційної інстанції пояснень ОСОБА_1 у перекладі на українську мову, які належним чином завірені перекладачем, ОСОБА_1 повідомив про те, що він не володіє українською мовою. Отже, ОСОБА_1 не мав можливості належним чином ознайомитися зі змістом протоколу та доказами проти нього, адекватно оцінити їх і розробити ефективну юридичну стратегію свого захисту. Зазначені обставини унеможливлюють прийняття законного та обґрунтованого рішення щодо ОСОБА_1.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року в справі № 359/9717/19, розглянувши матеріали, які надійшли від Київської митниці Держмитслужби про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, громадянина В`єтнаму, за ст. 471 МК України, закрито провадження в справі в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення (а. с. 18 - 20).

Закриваючи провадження в справі, Солом`янський районний суд м. Києва виходив із того, що будь-яких доказів на підтвердження того, що вартість товару, придбаного ОСОБА_1 у В`єтнамі, складає більше 1000 євро, в матеріалах справи не міститься, у протоколі про порушення митних правил також не наведено, чому інспектор при його складанні прийшла до висновку, що вартість товару перевищує 1000 євро. Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року матеріали справи направлено до Київської митниці ДФС на дооформлення, у результаті проведення додаткової перевірки Київською митницею Держмитслужби не здобуто будь-яких нових доказів, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого правопорушення. У матеріалах справи відсутні та не надавались в судовому засіданні будь-які дані чи належні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 вчинив протиправні дії, що утворювали б об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2020 року в справі № 359/9717/19 апеляційну скаргу представника Київської митниці ДФС залишено без задоволення, а постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року - без змін (а. с. 21 - 24).

03 вересня 2019 року ОСОБА_1 укладено договір № 136 про надання адвокатом Бондарчуком В.О. правової допомоги, в п. 1 якого визначено види правової допомоги, що надається адвокатом клієнту, в п. 4 визначено порядок обчислення та оплати гонорару, а саме вартість послуг адвоката щодо представництва інтересів клієнта в судових засіданнях - 1200 грн. за одне судове засідання, вартість складання адвокатом заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру - 800 грн. за складання одного документу, вартість консультацій адвоката - 600 грн. за одну годину, підготовка та подання адвокатом адвокатських запитів, збір необхідних доказів - 600 грн. за один запит та отриманий доказ.

Позивачем наведено детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), надано довідку від 05 серпня 2020 року про отримання коштів адвокатом Бондарчуком В.О. згідно вказаного договору про надання правової допомоги від 03 вересня 2019 року, у відповідності до обсягу та вартості, що визначено актом передачі-прийому наданих послуг (виконаних робіт) від 30 липня 2020 року в розмірі 19800 грн. (а. с. 10 - 17).

На а. с. 30 - 59 знаходяться копії процесуальних заяв, клопотань, заперечень, поданих адвокатом Бондарчуком В.О. до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, Київського апеляційного суду, Солом`янського районного суду м. Києва в межах розгляду справи № 359/9717/19.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивач переніс глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 41730 грн., останній суду не надав, не довівши суду, яку саме шкоду діями відповідача йому заподіяно та в якому розмірі.

Задовольняючи позов в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 19800 грн., понесених ОСОБА_1 під час розгляду справи про адміністративні правопорушення, суд першої інстанції керувався ст. 133, 137, 141 ЦПК України та виходив із того, що позивачем документально підтверджено та доведено оплату послуг адвоката, тому ця сума підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь позивача, в якості витрат на професійну правову допомогу.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками, виходячи з наступного.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

В даному випадку відповідачем було вчинено процесуальну дію у вигляді вилучення майна позивача, що обмежувало його майнові права на вказане майно.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19) та від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 640/5211/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 142/143/17, від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17, від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18, від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20, від 06 березня 2023 року в справі № 607/22802/21, від 15 березня 2023 року в справі № 754/204/21.

Як вбачається із матеріалів справи, Солом`янським районним судом міста Києва розглянуто справу № 359/9717/19 про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Київської митниці Держмитслужби після дооформлення матеріалів справи згідно вказівок Київського апеляційного суду в постанові від 09 грудня 2019 року.

За наслідками розгляду справи постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 червня 2020 року в справі № 359/9717/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2020 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст. 471 МК України закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Також судом першої інстанції встановлено, що 13 серпня 2020 року Київська митниця Держмитслужби повернула позивачу вилучений товар.

Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що відповідач Київська митниця Держмитслужби протиправно склала протокол про порушення митних правил, передбачене ст. 471 МК України, відносно нього, не маючи жодних доказів вчинення позивачем правопорушення, двічі ініціював в місцевому та апеляційному судах розгляд справи, яка розглядалася впродовж десяти місяців, свавільно вилучив у нього товар, який було повернуто лише через рік, чим завдав йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих та робочих зв`язків.

Зокрема, позивач вказував, що незаконні дії відповідача завдали йому моральних втрат, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Спочатку він був шокований безпідставним вилученням товару, що обурило позивача та завдало йому стресу, у нього в перші дні після незаконного рішення відповідача виникла глибока моральна травма, яка виразилася в підвищеній тривожності, болі в області серця, підвищеному серцебитті, відсутності апетиту, безсонні, відчаї та моральних переживаннях. Потім у позивача погіршилися відносини з його партнерами. Позивач був позбавлений товару, який був вилучений з його обороту. Це завдало йому збитків, що полягає в упущеній вигоді, а також було підставою для пошуку коштів для компенсації втрат внаслідок вилучення товару. Ці обставини завдали позивачу фінансових труднощів, а крім цього, репутація чесної людини має для нього велике значення, від незаконних дій відповідача його репутація постраждала. Вилучення товару негативно вплинуло на моральний стан позивача в цілому. Незаконне рішення відповідача, грубе порушення його прав, глибоке розчарування в законності дій органів влади було для нього стресогенним - несподіваним та екстремальним на фоні звичайного усталеного способу життя. Позивач не міг збагнути, як в правовій державі відповідач свавільно вилучив його товар, не надавши доказів, не зазначивши їх в протоколі, на підставі яких інспектор, який складала протокол, вирішила, що товар коштує більше 1000 євро. Очевидна завідома незаконність протоколу встановлена в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року, в якому зазначено, що будь-яких доказів на підтвердження того, що вартість товару, придбаного позивачем у В`єтнамі, складає більше 1000 євро, у матеріалах справи не міститься. З 23 серпня 2019 року позивач був позбавлений майна, а з 18 жовтня 2019 року по 10 липня 2020 року, тобто 10 місяців, адміністративна справа розглядалася в судах. Вважав, що заявлена до компенсації сума моральної шкоди в розмірі 10 мінімальних заробітних плат 41730 грн. є співмірною з характером моральних страждань позивача, тривалістю змін звичайного ритму життя, порушенням морального та фізичного здоров`я.

Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20, закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно і такими діями позивачу завдано моральної шкоди.

Обґрунтовуючи розмір заподіяної йому моральної шкоди, позивач посилався на ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою встановлено мінімальний розмір моральної шкоди, що гарантований державою, а саме виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом є мінімальний розмір заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

В постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 754/204/21 викладено правовий висновок, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом є мінімальний розмір заробітної плати, і що у випадку закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення строк перебування особи під судом (строк, протягом якого особа була піддана до адміністративної відповідальності) вважається час зі складання протоколу про адміністративне правопорушення до прийняття судом рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

В даній справі протокол № 0443/12500/19 про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 складено 23 серпня 2019 року, а остаточним судовим рішенням про закриття провадження є постанова Київського апеляційного суду від 10 липня 2020 року, тобто час перебування позивача під судом становить десять повних місяців.

Оскільки в 2019 - 2020 роках мінімальна заробітна плата складала 4173 грн., відповідно до принципу розумності, справедливості та співмірності позивачем визначено розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду), завдану протиправними діями відповідача, в розмірі 41730 грн.

Наведені обставини та правові висновки, викладені у вищенаведених постановах Верховного Суду, були безпідставно залишені поза увагою судом першої інстанції і зроблено передчасний та помилковий висновок, що будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивач переніс глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди, останній суду не надав, не довівши суду, яку саме шкоду діями відповідача заподіяно позивачу та в якому розмірі.

Апеляційний суд не може погодитися з посиланнями суду першої інстанції на судову практику ЄСПЛ в рішеннях від 25 жовтня 1993 року в справі «Гольм проти Швеції», від 29 листопада 1996 року в справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25 липня 2001 року в справі «Перна проти Італії», від 13 липня 2006 року в справі «Сілін проти України», згідно яких визнання порушення права особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньо справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, спричинену такими діями.

Наведені судом першої інстанції посилання на справи ЄСПЛ є нерелевантними даній справі, ґрунтуються на відмінних обставинах і висновках, зокрема, в справі «Гольм проти Швеції» йдеться про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в справі «Саундерс проти Сполученого Королівства» заявник погодився на достатність реабілітації його доброго імені, у справі «Сілін проти України» судом було відхилено доводи заявника про порушення ст. 13 Конвенції, підтверджено висновок національних судів у спорі та констатовано надмірну тривалість судового провадження. У справі «Перна проти Італії» підтверджено висновки національних судів та застосовано часткову сатисфакцію.

Не надавши належної оцінки протиправності дій відповідача щодо тривалого і повторного ініціювання ним притягнення позивача до адміністративної відповідальності під час розгляду позову про стягнення моральної шкоди, судом першої інстанції не в повній мірі виконано завдання цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Апеляційний суд враховує, що в додаткових поясненнях представника позивача, наданих до суду 13 липня 2021 року, звернуто увагу на сформовану Верховним Судом усталену практику розгляду справ про відшкодування шкоди з підстав закриття справ про адміністративне правопорушення в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного порушення, однак жодної правової оцінки цим аргументам судом першої інстанції не надано і правові висновки, викладені у наведених позивачем постановах Верховного Суду, не проаналізовано.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції помилково керувався ст. 133, 137, 141 ЦПК України, якими регламентуються види судових витрат, витрати на професійну правничу допомогу, а також порядок розподілу судових витрат між сторонами, залишивши поза увагою, що вказаними статтями врегульовано питання судових витрат, понесених при розгляді справи в порядку цивільного процесуального судочинства, а не справ про адміністративні правопорушення.

Суд першої інстанції не врахував і того, що позивачем наводилися інші підстави для стягнення таких витрат, передбачені п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме що стягнення таких витрат має відбуватися не в порядку їх розподілу за наслідками розгляду справи пропорційно задоволенню позовних вимог, а як складова заподіяної йому шкоди.

Крім того, необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про стягнення зазначених коштів на правничу допомогу з державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з відповідного рахунку.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1, апеляційний суд виходить із того, що оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, позивачу завдано моральної шкоди, у цьому випадку застосуванню підлягає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 8 Законів України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня 2023 року - 6700 грн.

Притягнення позивача до адміністративної відповідальності відбулось 23 серпня 2019 року, рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення остаточно ухвалено 10 липня 2020 року, строк перебування позивача під судом (строк, протягом якого ОСОБА_1 був підданий до адміністративної відповідальності) станом на час прийняття Київським апеляційним судом постанови про залишення без змін постанови суду першої інстанції про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст. 471 МК України, становить 10 місяців та 17 днів.

Ураховуючи вимоги статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», апеляційний суд дійшов висновку про те, що мінімальний розмір моральної шкоди становить 67000 грн.

Разом із тим, в силу вимог диспозитивності цивільного судочинства, оскільки позивачем заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 41730 грн., апеляційний суд не вправі виходити за межі позовних вимог та задовольняє їх в заявленому розмірі.

Вирішуючи вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, понесену позивачем в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд виходить із наступного.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на дані правовідносини не розповсюджуються, оскільки Київська митниця не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування, та про відсутність правових підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд приймає до уваги, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить виключного переліку осіб, які вважаються суб`єктами відповідальності за заподіяну ними шкоду, згідно його вимог.

Порядок застосування зазначеного вище Закону встановлений Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом третім пункту 10 Положення передбачено, що до сум, які підлягають поверненню громадянинові на підставі пункту 4 статті 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Відповідно до ст. 271 КУпАП, у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; за дорученням особи, яка його запросила, від її імені подавати скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу, а також мають інші права, передбачені законами України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відшкодуванню підлягають понесені позивачем витрати на юридичну допомогу у провадженні про адміністративне правопорушення. Надання цих послуг підтверджується договором про надання правової допомоги, копіями процесуальних заяв до двох судів першої інстанції та суду апеляційної інстанції, а їх оплата - довідкою про отримання коштів.

Апеляційний суд приймає до уваги, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України не містить доводів проти обставин фактичного надання юридичної допомоги та доказів на підтвердження їх оплати, відповідачем Київською митницею Держмитслужби рішення суду першої інстанції з наведених підстав також не оскаржувалось.

Відтак, понесені позивачем витрати у вигляді сплачених сум за надання юридичної допомоги підлягають відшкодуванню у повному обсязі, що згідно з доказами, наявними в матеріалах справи, становить 19800 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про задоволення позову, стягнувши з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду в розмірі 41730 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 19800 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки позивача ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати за подання позову та апеляційної скарги позивачем в розмірі 2102 грн., підлягають стягненню в дохід держави з Київської митниці Держмитслужби, а витрати, понесені відповідачем Державною казначейською службою України за подання апеляційної скарги в розмірі 1261,20 грн., підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником Бондарчуком Віталієм Олександровичем , задовольнити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Київської митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) відшкодування моральної шкоди в розмірі 41730 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 19800 грн.

Стягнути з Київської митниці Держмитслужби (м. Київ бульвар Вацлава Гавела 8-а ) в дохід держави судовий збір в розмірі 2102 грн.

Судові витрати, понесені Державною казначейською службою України (м. Київ вул. Бастіонна 6 ) в розмірі 1261,20 грн., компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.