Справа № 314/1233/23
Провадження № 2/314/502/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2023 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі головуючий суддя Кононенко І.О., секретар судового засідання Билименко Т.В., за участю представника позивача Зіменко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/1233/23 за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області (, вул. Центральна, 77А, с.Матвіївка, Запорізький район, Запорізька обл.,) треті особи ОСОБА_2 , 1984 року народження, ( адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 , 1981 року народження, (адрсеа: АДРЕСА_3 ) про визнання права власності в порядку спадкування спадкування за законом

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи свій позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 , внаслідок його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , збудованого у 1986 році, з усіма господарськими будівлями та спорудами. На теперішній час вона має намір прийняти спадщину, в зв`язку чим звернулася до нотаріуса, яка завела спадкову справу (№207/02-31), але у зв`язку з тим, що не надано документи, що посвідчують право власності на спадковий житловий будинок, нотаріус постановою від 21.03.2023 року відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Представник позивача просила задовольнити заяву з підстав які викладені в позові, відповідач та треті особи надали заяви про розгляд справи без їх участі проти задоволення позову не заперечували.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 06.09.2021 року Вільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (свідоцтво серія НОМЕР_2 ). Позивач ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим 16.08.1980 року Каменською сільською радою Вільнянського району Запорізької області. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.03.2023 року 3207/02-31 нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що документи , що посвідчують право слабості на житловий будинок не надані.

Технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 складений 11.02.1988 року Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації де власником зазначено ОСОБА_4 .

Дійсні правовідносини сторін мають оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Як вбачається з копії технічного паспорту, станом на 11.02.1988 року ЗМБТІ власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , згідно довідки виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 18.02.2022 за №11, яка міститься в матеріалах спадкової справи №33/2022 заведеною Вільнянською Державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_4 , останній проживав та був зареєстрований у вищевказаному житловому будинку з 02.12.1996 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті разом з померлим проживала та була зареєстрована дружина ОСОБА_1 , згідно довідки Матвіївської сільської ради від 01.06.2023 року у погосподарську книгу Камянської сільської ради 1986-1990р внесено відомості щодо побудови у 1984 році спірного житлового будинку, головою домогосподарства цього житлового будинку вказано ОСОБА_4 , таким чином цей будинок , побудований в період дії Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР , при цьому ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала на момент його смерті разом з ним, інші спадкоємці не прийняли спадщину.

Так , питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

В подальшому, 31 січня 1966 року, Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, за правилами якої і відбувалась державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди. Вказана інструкція втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Згідно з пунктами 6, 7 Розділу II Інструкції, реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). У додатку 1 до Інструкції було визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Зокрема пунктами 10, 14 додатку передбачено такі документи як нотаріально посвідчені договори про право забудови, складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року «Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв`язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію; нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Крім того за п.6 Розділу II Інструкції: не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.).

Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Таким чином згідно даних нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку з додержанням вимог законодавства і ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд України 18 грудня 2013 року ухвалюючи рішення по справі № 6-137цс13. Зокрема в правовій позиції по даній справі він зазначив, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Крім того як зазначив в своєму інформаційному листі Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року №553-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Крім того, Вищій Спеціалізований Суд України у своєму листі зазначив, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як встановлено судом, на підтвердження права власності померлого чоловіка ОСОБА_4 , на спірний будинок, наявні вищезазначені довідка сільської ради та технічний паспорт. Статтею 80 ЦПК України закріплює поняття достатності доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На переконання суду, матеріали справи які містять копію довідки сільської ради та копія технічного паспорту у сукупності інших матеріалів справи є достатнім для підтвердження обставин щодо підтвердження власності спадкодавця на спірний будинок, зазначена інформація не викликає сумнів та не спростована.

На теперішній час позивач має намір прийняти спадщину, в зв`язку чим звернулася до нотаріуса, яка завела спадкову справу після смерті спадкодавця, але отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії , оскільки відсутні правовстановлюючі документи, необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» також роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи , що ОСОБА_4 , отримав право власності на спірний житловий будинок, а після смерті останнього спадщину прийняла позивач по справі в порядку спадкування за законом, відповідач та треті особи проти позову не заперечували, інших спадкоємців немає, в справі наявна постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії , що є підставою для задоволення позову,керуючись ст.12, 13, 258, 263-265 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями та спорудами.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення суду складено 27.06.2023

Суддя Іван Олександрович Кононенко

27.06.2023