ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1376/23 Справа № 215/1027/22 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 215/1027/22 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Горлач Роман Миколайович, до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2022 року,

встановив:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Горлач Р.М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 09 квітня 2021 року, приблизно о 16-34 год., вона проводила розрахунки з клієнтами зі своєї платіжної картки та, коли проводила оплату і ввела суму для розрахунку, система банку не здійснила переказ грошових коштів. Через декілька хвилин, їй на мобільний онлайн-додаток надійшло повідомлення про те, що з нею зв`яжеться спеціаліст для зняття обмежень з банківського рахунку. Після цього їй зателефонував невідомий номер, який представився службою безпеки «Монобанк» та повідомив, що тільки що вона здійснила платіж з картки, але не зробила підтвердження оплати, тому на рахунок накладено обмеження, і для того, щоб його зняти на особистому рахунку повинні бути кошти. У подальшому невстановлена особа пояснила куди саме заходити, щоб збільшити кредитний ліміт, у зв`язку з чим вона виконала вказану вказівку. При цьому, вона розуміла, що працівник банку бачить її карту та всі операції, які вона здійснювала. Потім він пояснив, що потрібно вивести грошові кошти з кредитного ліміту на карту, та сказав що натискати в додатку. На її запитання де кошти співробітник банку її заспокоїв та повідомив, що о 00-00 год. цього ж дня, кошти у повному обсязі повернуться на картку.

Перерахування грошових коштів здійснювалося на два рахунки, а саме: № НОМЕР_1 та на № НОМЕР_2 .

Вона звернулася на гарячу лінію «Монобанк» та пояснила ситуацію, де їй повідомили, що це шахрайська схема. Після чого, вона викликала поліцію та написала заяву про вчинення злочину. Наразі, у провадженні Подільського управління поліції ГУП у м. Києві перебуває кримінальне провадження №70000671 від 10 квітня 2021 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України, в якому вона визнана потерпілою.

У рамках досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Київ від 24 вересня 2021 у справі №758/12723/21, слідчому було надано доступ до речей та документів, які мають відношення до рахунків, на які було перераховано грошові кошти з її рахунку. На виконання ухвали слідчому АТ «Таскомбанк» було розкрито банківську таємницю та повідомлено, що 09 квітня 2021 року о 17-14 год., 17-29 год., 17-30 год. на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 з її рахунку було перераховано 112 000 гривень трьома транзакціями по 40 000 гривень, 50 000 гривень, та 22 000 гривень.

Вважає, що грошові кошти отримані відповідачем без належної правової підстави, з огляду на що повинні бути повернуті їй. З метою досудового врегулювання спору вона зверталася до відповідача з досудовою вимогою про повернення їй коштів, однак останній не повернув грошові кошти. Тому вона змушена звернутися до суду.

Посилаючись на викладене просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 112 000 гривень безпідставно набутих коштів, 4 480 гривень комісії за перерахування коштів, інфляційні витрати в сумі 6 417,60 гривень, 3% річних в сумі 2697,21 гривень, понесені нею судові витрати в сумі 1255,95 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 гривень.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 112 000 гривень, комісію за перерахування коштів в сумі 4480 гривень, інфляційні витрати в сумі 3 271,30 гривень, 3% річних в сумі 2 697,21 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 255,95 гривень та 5 000 гривень витрат на правову допомогу. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачка не надала на розгляд суду доказів того, що відповідач надавав згоду на перерахування грошових коштів на банківський рахунок, відкритий на його ім`я. Також не надала доказів, що вона намагалася відкликати свою згоду на виконання, спірних у даній справі, платіжних операцій. Позивачка сама зі свого банківського рахунку, через термінал банківської установи, під час телефонної розмови з невстановленою особою 09 квітня 2021 року в період часу з 17:14:31 год. до 17:30:50 год. здійснювала електронні фінансові операції, що підтверджується банківською випискою від 16 листопада 2021 року по картковому рахунку ОСОБА_2 . Вважає, що вказане свідчить про свідому безпідставність перерахування позивачем ОСОБА_1 грошових коштів у загальній сумі 112 000 гривень на банківський рахунок ОСОБА_2 , який не є клієнтом ФОП ОСОБА_1 .

Посилається, що у даному випадку грошей на рахунку відповідача не було, банківська картка була у нього викрадена невстановленими особами, банківський рахунок продовжував існувати і відповідач не зобов`язаний систематично перевіряти свій банківський рахунок. Після проведення позивачкою дистанційної платіжної операції відповідач особисто з метою привласнення грошових коштів позивачки, свою згоду на зарахування коштів на платіжний рахунок не надавав, послуги з видачі готівкових коштів не замовляв, платіжні операції по банківському рахунку не здійснював.

Невстановлена особа, яка представилася працівником служби безпеки банку і знаходилася у м. Києві біля банківського терміналу MONO11 проводила вивід готівки, яку перераховувала позивачка. Відповідач, який 09 квітня 2021 року фізично знаходився у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, не міг бути та не є тією особою, яка набула або зберігає майно позивачки. Він не несе відповідальності за недбайливі дії самої позивачки або неправомірні дії третіх осіб.

Зазначає, що при винесенні рішення суд першої інстанції не врахував, що відсутність в діях ОСОБА_2 складу відповідного кримінального правопорушення звільняє його від відповідальності відшкодування майнової шкоди позивачу. Вважає, що позивачка, як споживач банківських послуг, у даному випадку, повинна була звернутися до суду із позовною заявою до банківської установи, в якій вона обслуговується і з якою у неї укладений договір на надання банківських послуг. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Посилається, що у даному випадку відносини між користувачами платіжних послуг, якими є як позивач, так і відповідач, та фінансовими установами, що мають право на надання платіжних послуг, урегульовані спеціальним Законом. При винесенні рішення суд першої інстанції не врахував договірний характер стосунків між користувачами платіжних послуг, якими є позивач та і відповідач та банківськими установами, з якими позивач та відповідач уклали відповідні правочини на отримання платіжних послуг.

Підсумовуючи зазначає, що суд першої інстанції мав надати правову оцінку доведеності наявності складу кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 190 КК України, в діях відповідача. Така оцінка в рішенні суду надана не була. Також вважає, що суд мав встановити наявність у позивача права власності на майно (грошові кошти), встановити всі обставини набуття або збереження мана за рахунок позивача, встановити факт набуття або збереження цього майна за відсутності іншої правової підстави у відповідача. Вважає, що порушення норм процесуального права в частині всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи є підставою для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09 квітня 2021 року приблизно о 16-45 год. за адресою: АДРЕСА_1 , невстановлена особа зателефонувала ОСОБА_1 та в подальшому шляхом обману заволоділа грошовими коштами в сумі 219 096,49 гривень, чим завдала значної шкоди ОСОБА_1 . Вказані відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 квітня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України за фактом заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), що підтверджується Витягом з ЄРДР та довідками від 16 квітня 2021 року, від 22 квітня 2021 року. (а.с. 8-10)

Згідно квитанцій № ЕА6Н-А565-9ЕСА-4ССН від 09 квітня 2021, № 3715-2ВАС-МКСА-АА07 від 09 квітня 2021 та № В350-КВ54-ХТ9М-К9Т1 від 09 квітня 2021, ОСОБА_1 відправила зі свого рахунку № НОМЕР_3 на рахунок № НОМЕР_4 АТ «Таскомбанк» всього 112 000 гривень. (а.с. 11-13)

Відповідно до ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 24 вересня 2021року, задоволено клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві Батрак А.А. про тимчасовий доступ до речей і документів, надано тимчасовий доступ слідчим СВ Подільського районного суду м. Києва Батрак А.А., Чулановій В.В., Плюшку Я.І., до речей та документів, які знаходяться у володінні АТ «Таскомбанк» щодо банківських рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 . (а.с. 14-16)

06 квітня 2021 між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_2 укладено заяву-договір на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування, відповідно до якого банк відкрив поточний рахунок № НОМЕР_5 та оформив платіжну карту на ім`я відповідача. (а.с. 18-20)

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_5 за період з 09 квітня 2021 року по 24 вересня 2021 року, 09 квітня 2021 через термінал № МОNО011 у м. Київ, поповнено картковий рахунок ОСОБА_2 на 40 000 грн., 22 000 грн. та 50 000 грн., всього 112 000 грн., що також підтверджується довідкою про залишок, заборгованість та рух коштів. (а.с. 21-23, 55-56)

З метою досудового врегулювання спору позивачем 31 грудня 2021 року було направлено відповідачу ОСОБА_2 досудову вимогу, однак останній належним чином не відреагував і кошти не повернув. (а.с. 24-30)

Відповідно до Витягу з ЄРДР від 11 січня 2022 року, 10 січня 2022 року внесено відомості в ЄРДР за № 0000022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, за заявою ОСОБА_2 про те, що невстановлена особа, 05 квітня 2021 року, перебуваючи у маршрутному таксі, яке прямувало з міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, шляхом вільного доступу, таємно викрала банківську картку, яка належить ОСОБА_2 , з якої в послідуючому зняла грошові кошти, чим спричинила останньому матеріального збитку, що також підтверджується талоном-повідомлення єдиного обліку № 530 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію. (а.с. 52, 53)

Згідно відповіді слідчого СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві Батрак А.А. від 25 липня 2022 року щодо руху кримінального провадження №70000671 від 10 квітня 2021 року, наразі досудове розслідування вказаного кримінального провадження продовжується, в рамках кримінального провадження жодній особі про підозру не повідомлено, як і не вручено обвинувального акту, цивільний позов в рамках кримінального провадження не заявлявся, відповідно до відповіді АТ «Таскомбанк», грошові кошти у розмірі 219 096,49 гривень, які були перераховані на карткові рахунки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , законному володільцю ОСОБА_1 , не повернуті. (а.с. 90)

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти в сумі 112 000 гривень були перераховані позивачем на рахунок ОСОБА_2 , з яким у позивача відсутні будь-які договірні відносини, відповідач не здійснював продажу ніякого товару позивачу, інших домовленостей між сторонами з приводу перерахування коштів не було, що свідчить про безпідставність отримання відповідачем вказаних коштів. Оскільки відповідачем були безпідставно отримані грошові кошти в сумі 112 000 гривень від позивача, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у вказаному розмірі та комісії за їх перерахування в сумі 4 480 гривень. Оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно збережених грошей, у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу разом з сумою основного боргу три процента річних в сумі 2 697,21 гривень та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в сумі 3 271,30 гривень. Також, враховуючи складність справи та виконану роботу, участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відео конференції з використанням власних технічних засобів, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 5 000 гривень.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 , при розгляді справи у суді першої інстанції, заперечував отримання ним вказаних коштів, оскільки його картку було викрадено 05 квітня 2022 року, при тому, що з відповідною заявою про внесення до ЄРДР за фактом викрадення у нього банківської картки ОСОБА_2 звернувся лише 10 січня 2022 року після отримання вимоги позивачки про досудове врегулювання спору.

Судом встановлено та не спростовується відповідачем, що 06 квітня 2021 між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_2 укладено заяву-договір на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування, відповідно до якого банк відкрив поточний рахунок № НОМЕР_5 та оформив платіжну карту на ім`я відповідача.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Аналогічні норми містило Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин. Вказаним Положенням було передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно пунктів 5-7 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Зняття коштів у банкоматі є можливим лише із застосуванням картки та за умови знання ПІН-коду, про який є обізнаним тільки держатель картки.

Також судом встановлено, що 06 квітня 2021 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_2 укладено заяву-договір на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування, відповідно до якого банк відкрив поточний рахунок № НОМЕР_5 та оформив платіжну карту на ім`я відповідача.

З огляду на вказане колегія суддів апеляційного суду вважає неоднозначним посилання відповідача на факт викрадення у нього платіжної картки саме 05 квітня 2021 року.

Крім того, з часу ймовірного викрадення у ОСОБА_2 05 квітня 2021 року банківської картки і до звернення останнього з заявою до поліції сплинуло понад 9 місяців і відповідач з того часу не здійснив дій з її блокування, до банку з приводу крадіжки не звертався і звернення до поліції з приводу крадіжки банківської картки 10 січня 2022 року не доводить факту її викрадення та розпорядження іншою особою станом на 09 квітня 2021 року.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції.

Крім того, до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Враховуючи, що відповідач не звертався до Банку з повідомленням про викрадення у нього платіжної картки та з вимогою про припинення здійснення операцій він має нести цивільну-правову відповідальність за ризики збитків від здійснення операцій з використання платіжної картки виданої Банком на його ім`я.

Аналізуючи вищенаведене та наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що знайшли своє підтвердження обставини, зазначені позивачкою щодо перерахування нею на рахунок відповідача грошових коштів у розмірах, зазначених в позовній заяві. При цьому, відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження наявності договірних чи інших відносин між ним та позивачем, які б підтверджували обґрунтованість/підставність отримання вказаних коштів до суду першої інстанції подано не було. Посилання відповідача на те, що вказані кошти відповідачем не отримувалися не підтверджено належними та допустимими доказами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 законним та мотивованим.

Обґрунтованим, на думку колегії суддів, є висновок місцевого суду про стягнення із відповідача на користь позивача і 3% відсотків річних за час користування відповідачем безпідставно набутими коштами в розмірі 2 697,21 гривень та інфляційних витрат в сумі 3 271,30 гривень.

Так, Велика Палата Верховного суду у постанові № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року зазначила «що згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Отже, висновки судів про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку, наведеного у цьому відношенні в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/2899/14».

Відповідач у справі ОСОБА_2 , заперечуючи проти вимог позивача у справі в цілому, не надав доказів на спростування позовних вимог та розрахунків, зроблених позивачем відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України, а висловлена ним позиція не знайшла свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

На підтвердження позовних вимог позивачкою надано до суду належні та допустимі докази перерахування нею на банківський рахунок відповідача - № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Таскомбанк», грошових коштів на загальну суму 112 000 гривень, а відповідачем вказані обставини не спростовані та підстави отримання вказаних коштів не доведені, тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення вказаних коштів.

Суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню. Оскільки відповідач у справі, будучи обізнаним про надходження на його банківський рахунок відповідних коштів позивача без відповідної правової підстави, не вчинив своєчасних дій щодо їх поверненні, суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив вимоги позивача про стягнення із відповідача трьох відсотків річних та інфляційних витрат у визначеному судом розмірі.

Таким чином, суд, з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом першої інстанції правильно застосовані, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 11 квітня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста