КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3791/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року (суддя Плахотнюк К.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , інтереси якого представляють законні представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання заповіту недійсним,

встановив:

у грудні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного від імені ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого 15 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. і зареєстрованого в реєстрі за №983, та стягнення з відповідача судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76 років помер їх батько - ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Позивачі зазначали, що 8 серпня 2014 року їм стало відомо, що ОСОБА_4 подав заяву про відкриття спадщини до Першої київської державної нотаріальної контори. Після чого вони також заявили про прийняття спадщини, однак нотаріус повідомив їх, що ОСОБА_6 одну з належних йому квартир, а саме АДРЕСА_1 , в якій він проживав, заповів малолітньому онуку - ОСОБА_3 . Вказаний заповіт посвідчений 15 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М., зареєстрований в реєстрі за №983, оригінал якого знаходиться у ОСОБА_4 .

Позивачі стверджували, що волевиявлення ОСОБА_6 на складання заповіту не відповідало його волі, оскільки він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через похилий вік, а також сукупність тяжких хвороб, на які страждав на момент складання заповіту, а саме: тяжка серцево-судинна недостатність та ішемічна хвороба серця, спірний заповіт було складено безпосередньо після виписки ОСОБА_6 з однієї лікарні і незадовго до його потрапляння до іншої лікарні, тобто заповіт складено в період

загострення хвороби та проходження ОСОБА_6 курсів лікування у різних медичних закладах. Зокрема, спадкодавець 24 травня 2013 року звертався до медичної клініки ТОВ «Борис» за наданням невідкладної медичної допомоги з діагнозом - гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, атеросклероз, кардіосклероз, серцева недостатність та остеохондроз грудного відділу; 17 червня 2013 року він звернувся до медичної клініки «VIVA» з аналогічним діагнозом, а з 20 червня по 27 червня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в Олександрівській клінічній лікарні м. Києва в інфарктному відділенні №1, його стан здоров`я постійно погіршувався, з 28 липня по 1 серпня 2014 року ОСОБА_6 перебував на лікуванні в державній установі «Національний науковий центр «Інститут кардіології імені академіка М.Д. Стражеска» Національної академії медичних наук України. Після виписки з лікарні він одразу ж поїхав на роботу, де йому стало погано і він помер. Основна хвороба, що призвела до смерті спадкодавця - це серцева-судинна недостатність та ішемічна хвороба серця.

Позивачі зазначали, що у період за декілька місяців до смерті, у тому числі в момент посвідчення оскаржуваного заповіту, ОСОБА_6 через тяжку серцево-судинну недостатність та ішемічну хворобу серця, які були у стані загострення, а також порушення кровообігу в судинах головного мозку, хоча і був дієздатним, однак не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання спірного заповіту недійсним згідно положень ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судове рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення спору, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

ОСОБА_1 зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заповідач не страждав на психічні хвороби, не перебував на обліку в психіатричному закладі, продовжував трудову активність у період між його госпіталізаціями до лікарень, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Разом з цим, вона ніколи не посилалася на те, що її батько мав якісь психічні розлади або страждав на психічні захворювання, тому посилання суду на вказані обставини є абсолютно безпідставними.

ОСОБА_1 стверджує, що судом не враховані доводи позивачів щодо тяжкого стану здоров`я їх батька у період складення ним заповіту, а також щодо використання його стану здоров`я невісткою - ОСОБА_5 , яка схилила батька до складення спірного заповіту в інтересах свого малолітнього сина у період, коли стан здоров`я батька викликав занепокоєння і міг впливати на вільність його волевиявлення.

Позивач вважає, що висновок судово-психіатричного експерта від 30 грудня 2021 року №18 є неналежним доказом у справі, оскільки незрозуміло, чим керувався судовий експерт при підготовці висновку, які методики він використовував та внаслідок чого дійшов висновку, що наявні у ОСОБА_6 хвороби не впливали та не могли впливати на його здатність керувати своїми діями. Крім того, вказаний висновок містить виключно цитування показання окремих свідків у справі, що викликає сумніви у достовірності проведеної експертизи.

Позивач зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили той факт, що спадкодавець ОСОБА_6 хворів та 13 липня 2014 року, тобто за два дні до посвідчення спірного заповіту, вказані свідки помітили поганий стан здоров`я заповідача, однак вказані показання свідків залишились поза увагою як суду першої інстанції, так і експерта.

Позивач вважає, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , на

показання яких посилається експерт, а також суд в оскаржуваному рішенні, були допитані з порушенням порядку допиту свідків, оскільки текст присяги свідка підписували вже після дачі показань, тобто не були повідомлені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, що підтверджуєтеся технічним записом судового засідання.

Крім того всі свідки, викликані відповідачем, є працівниками Національної академії статистики, обліку та аудиту Держкомстату України, ректором якої був її батько. Оскільки свідки були впевнені, що підставою позову є твердження про недієздатність ОСОБА_6 , який підписував безліч офіційних документів, всі свідки відповідача наполегливо переконували суд у тому, що ОСОБА_6 був дієздатною особою, оскільки у випадку визнання недієздатним ректора Академії, всі підписані ним документи могли би потенційно бути оскаржені та визнані недійсними, що безпосередньо впливало на права та інтереси кожного працівника Академії, а тим більше - працівників адміністрації Академії, до якої належать допитані свідки.

У відзиві на апеляційну скаргу законний представник неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що рішення ОСОБА_6 щодо передачі своєї квартири у спадок своєму онуку виглядало цілком закономірним і виваженим, його волевиявлення в цьому питанні було вільним і повністю усвідомленим.

Законний представник ОСОБА_4 зазначає, що дата посвідчення заповіту, а саме 15 липня 2014 року, пов`язана виключно з тим, що батько після першого потрапляння до лікарні в 2014 році, розуміючи, що він вже далеко не молодого віку, знаючи про свій діагноз, вирішив все ж таки не затягувати з юридичним оформленням такого свого рішення.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також третя особа, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.83-84, 86-87, 89, 95-96, 98, 99-100, 103 т.3), двічі у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, тому на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела апеляційний розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та адвоката Палія В.П., які заперечували проти апеляційної скарги, підтримавши доводи відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 15 липня 2014 року ОСОБА_6 склав заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті належну йому квартиру АДРЕСА_1 заповів онуку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скрипником С.М., зареєстрований у Спадковому реєстрі 15 липня 2014 року за № 983.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Згідно довідки про причину смерті від 2 серпня 2014 року причина смерті ОСОБА_6 - ішемічна хвороба серця.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дочками спадкодавця ОСОБА_6 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду не було встановлено обставин, які б підтверджували, що волевиявлення заповідача ОСОБА_6 при складанні спірного заповіту не було вільним і не відповідало його волі. Також суд зазначив, що не надано доказів, що ОСОБА_6 під час складання заповіту через стійкий розлад здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за

заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не

визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 18 від 30 грудня 2021 року, проведеної експертами судово-психіатричного відділення Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року, ОСОБА_6 на час складання заповіту 15 липня 2014 року на психічні розлади не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Під час складання заповіту 15 липня 2014 року ОСОБА_6 розумів значення своїх дій і міг керувати ними, медичні препарати, що застосовувалися під час лікування ОСОБА_6 , не впливали на його свідомість та здатність розуміти значення своїх дій чи керувати ними під час складання ним заповіту 15 липня 2014 року.

Відповідно до положень статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що під час судового розгляду позивачами не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження їх тверджень, що заповідач ОСОБА_6 на час складання заповіту 15 липня 2014 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через похилий вік, а також сукупність тяжких хвороб, на які страждав на момент складання заповіту.

Також під час судового розгляду позивачами не було доведено, що волевиявлення ОСОБА_6 на складання спірного заповіту не відповідало його волі.

Доводи апеляційної скарги, що судом не враховані твердження позивачів щодо тяжкого стану здоров`я батька у період складання заповіту, а висновок судово-психіатричної експертизи є неналежним доказом у справі у зв`язку із його необґрунтованістю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме під час проведення судово-психіатричної експертизи експертами були проаналізовані медичні документи, у яких був зафіксований стан здоров`я заповідача ОСОБА_6 , у тому числі і на час складання спірного заповіту. При цьому, висновок судово-психіатричної експертизи є обґрунтованим, у ньому наданий аналіз, як поясненням допитаних судом свідків, так і наданій медичній документації.

Висновок судово-психіатричної експертизи № 18 від 30 грудня 2021 року за своїм змістом відповідає вимогам, затвердженим Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 08 травня 2018 року № 865, та Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 100/о "Висновок судово-психіатричної експертизи "___", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 28 липня 2014 року № 527.

Також у висновку судово-психіатричної експертизи зазначено, що з наданої медичної документації встановлено, що ОСОБА_6 в досліджуваний період не виявляв розладу свідомості, грубих порушень пам`яті, порушень в сферах мислення, інтелекту, психотичної симптоматики, а наявні у нього хвороби, у тому числі серцева недостатність та ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба, не викликали порушень в сфері його психічної діяльності.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростували зазначений висновок експертів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції та експертами не надана оцінка поясненням допитаних свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтвердили, що ОСОБА_6 хворів та 13 липня 2014 року вони помітили його поганий стан здоров`я, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пояснення цих свідків були описані судовими експертами у висновку судово-психіатричної експертизи, а свідки не пояснювали, що заповідач поводив себе неадекватно і його поведінка свідчила про нерозуміння ним своїх дій та неможливість ними керувати.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки під час судового розгляду не було доводено абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення спірного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги, що поза увагою суду залишилися доводи позивачів щодо використання стану здоров`я заповідача ОСОБА_6 невісткою ОСОБА_5 , яка схилила його до складання спірного заповіту в інтересах свого малолітнього сина у період коли стан здоров`я їх батька викликав занепокоєння і міг впливати на вільність його волевиявлення, є безпідставними, оскільки у рішенні суду надана оцінка суду цим обставинам.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачами не було надано доказів вищезазначеним твердженням.

Крім того, даний позов не був заявлений з підстав складання заповіту

ОСОБА_6 під тиском ОСОБА_5 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, а відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк