Провадження № 2/127/2133/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді: Жмудя О.О., при секретарі судового засідання Матвеєвій А.О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вінниця в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Вінницького національного аграрного університету про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Вінницького національного аграрного університету про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В позові позивач зазначив про те, що 14.03.2018 року був прийнятий на посаду виконуючого обов`язки директора Чернятинського коледжу Вінницького національного аграрного університету, а 31.08.2018 з ним був укладений контракт на посаду директора Чернятинського коледжу Вінницького національного аграрного університету.

25.09.2020 позивач був переведений на посаду директора Відокремленого структурного підрозділу «Чернятинський фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету».

Наказом ректора Вінницького національного аграрного університету № 186- к від 01.04.2022 ОСОБА_3 був звільнений з посади директора Відокремленого структурного підрозділу «Чернятинський фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету» згідно з п. 3 ст. 40 КЗпПУ.

Як вбачається з витягу з наказу № 186-к від 01.04.2022, у період часу з 14 березня 2018 року по 01 квітня 2022 року ОСОБА_3 було надано 43 дні відпустки із 226 днів. Таким чином, загальна кількість днів невикористаної позивачем відпуски становить 183 (56 х 4 - 43).

Під час проведення з ОСОБА_3 розрахунку при звільненні, грошова компенсація за невикористані відпустки виплачена не була.

Оскільки на неодноразові усні звернення позивача про нарахування і виплату йому грошової компенсації за невикористані відпустки відповідач не реагував, 27.06.2022 на адресу відповідача була надіслана заява, у якій позивач просив провести розрахунок та виплатити йому компенсацію за невикористані відпустки. Також, просив повідомити розмір його середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 304 заява була отримана відповідачем 29.06.2022.

Однак, відповіді на звернення позивача не надійшло, а компенсація за невикористані відпустки не нарахована та не виплачена.

З лютого 2021 року по січень 2022 року позивачем було отримано 289 113,25 гривень заробітної плати. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за один день становить 792,09 гривень (289113,25 : 365).

За таких обставин загальний розмір грошової компенсації за невикористані позивачем відпустки становить 144 952,47 гривень (183 х 792,09).

Оскільки відповідач прострочив виплату грошової компенсації за невикористані відпустки, з нього мають бути стягнуті кошти із розрахунку 792,09 (середньоденний заробіток) гривень за кожен день прострочення до дня постановления судового рішення.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 144 952,47 гривень та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 792,09 гривень за один день з 01.04.2022 по день ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Малозначними справами є, зокрема, справи про розірвання шлюбу, згідно із п. 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою суду від 05.09.2022призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено розгляд справи по суті. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

27.09.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнає з наступних підстав.

Наказом ректора Вінницького національного аграрного університету від 01 квітня 2022 року № 186-к «Про звільнення ОСОБА_3 » ОСОБА_3 , директора Відокремленого структурного підрозділу «Чернятинський фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету» звільнено з займаної посади з 01 квітня 2022 року за систематичне невиконання посадових обов`язків згідно з п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

У зв`язку із тим, що станом на вересень 2022 року ОСОБА_3 не відшкодував в добровільному порядку збитки, завдані ним перебуваючи на займаній посаді, остаточний розрахунок з ним не проведений.

ОСОБА_3 не працював, що підтверджується Табелем обліку використання робочого часу за квітень 2022 року, а трудову книжку та витяг з наказу від 01 квітня 2022 року № 186-к «Про звільнення ОСОБА_3 » отримав 05 квітня 2022 року, що свідчить про те, що позивач дізнався (повинен був дізнатися) про порушення свого права 05 квітня 2022 року.

Компенсація за затримку розрахунку при звільненні не належить до заробітної плати та інших сум, належних працівнику при звільненні, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 дізнався про порушення свого права 05 квітня 2022 року, а позовну заяву подав 04 серпня 2022 року, позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України, звертаючись до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в даному випадку розраховується з 29 червня 2022 року, а не з 01 квітня 2022 року, тобто з моменту, коли відповідач дізнався про вимогу позивача щодо проведення розрахунку та виплатити йому компенсацію за невикористані відпустки.

Ухвалою суду від 15.12.2022 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Вінницького національного аграрного університету про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін., призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

14.03.2018 ОСОБА_3 був прийнятий на посаду виконуючого обов`язки директора Чернятинського коледжу Вінницького національного аграрного університету, а 31.08.2018 з ним був укладений контракт на посаду директора Чернятинського коледжу Вінницького національного аграрного університету.

25.09.2020 позивач був переведений на посаду директора Відокремленого структурного підрозділу «Чернятинський фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету».

Наказом ректора Вінницького національного аграрного університету № 186- к від 01.04.2022 ОСОБА_3 був звільнений з посади директора Відокремленого структурного підрозділу «Чернятинський фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету» згідно з п. 3 ст. 40 КЗпПУ.

Як вбачається з витягу з наказу № 186-к від 01.04.2022, у період часу з 14 березня 2018 року по 01 квітня 2022 року ОСОБА_3 було надано 43 дні відпустки із 226 днів. Таким чином, загальна кількість днів невикористаної позивачем відпуски становить 183 (56 х 4 - 43).

Під час проведення з ОСОБА_3 розрахунку при звільненні, грошова компенсація за невикористані відпустки виплачена не була.

27.06.2022 на адресу відповідача була надіслана заява, у якій позивач просив провести розрахунок та виплатити йому компенсацію за невикористані відпустки. Також, просив повідомити розмір його середньомісячної заробітної плати.

Однак, відповіді на звернення позивача не надійшло, а компенсація за невикористані відпустки не нарахована та не виплачена. Дана обставина в судовому засіданні ніким не оспорювалась.

З довідки про розмір середньоденного заробітку ОСОБА_3 від 27.09.2022 вбачається, що його сукупний дохід за останні 2 календарні місяці становить 12 487, 34 гривень, середньоденний заробіток становить 416,24 гривень.

Відповідно до довідки про розмір середнього заробітку для розрахунку компенсації за невикористанні дні щорічної відпустки ОСОБА_3 від 27.09.2022 його сукупний дохід за 12 календарних місяців становить 262 641, 57 грн., середньоденний заробіток - 741, 93 грн.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Згідно із до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно із ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

У відповідності до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористанні ним дні щорічної відпустки.

Статтею 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Відповідно до ст. 79 КЗпП України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Судом встановлено, що у період часу з 14 березня 2018 року по 01 квітня 2022 року ОСОБА_3 було надано 43 дні відпустки із 226 днів. Таким чином, загальна кількість днів невикористаної позивачем відпуски становить 183 дні. При звільненні ОСОБА_3 не було нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку.

При цьому, дана обставина не заперечується ні позивачем, ні представником відповідача.

За наведених обставин, позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 135 773,19 гривень (741,93*183).

Представник відповідача не спростувала доводи позивача про те, що на дату звільнення останнього відповідач не провів остаточний розрахунок та не виплатив усі належні суми.

Таким чином, не проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні є наслідком відповідно до статті 117 КЗпП України покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з 29.06.2022 по 29.12.2022, враховуючи наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п.8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяці в робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від14вересня 2016 р. у справі № 523/18850/14-ц, який підтримав Верховний Суд у постанові від 31жовтня 2018 р. у справі № 569/10189/16-ц.

Згідно із пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимогу про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунок, з якого він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.

Згідно правового висновку викладеного у Постанові Верхового Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, який не відступається від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 635/6277/14-ц (справа № 61-29403св18) та колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 233/688/16-ц (провадження № 61-482св17) звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати предявленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 у день звільнення не працював, з вимогою про розрахунок звернувся до відповідача 29.06.2022, а до суду 04.08.2022, отже, позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

Крім того, враховуючи вказану вище правову позицію, час затримки розрахунку при звільненні в даному випадку починається з 29.06.2022, тобто з моменту, коли відповідачеві стало відомо про заяву, у якій позивач просив провести розрахунок та виплатити йому компенсацію за невикористані відпустки.

Середньоденна заробітна плата позивача, виходячи із нарахованої заробітної плати, яка підлягала сплаті за лютий-березень 2022 року та загальної кількості робочих днів за вказаний період становить 416 грн. 24 коп. із розрахунку: 12 487, 34 грн.+ 0,00 грн. = 12 487, 34 грн. / 30 роб. дні = 416 грн. 24 коп.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 29.06.2022 по 29.12.2022 становить 54 527 грн. 44 коп., із розрахунку: 416,24 * 131 = 54 527 грн. 44 коп.

Враховуючи вище викладене, позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір в сумі 992, 40 гривень та на користь держави 992, 40 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 49, 81, 82, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до Вінницького національного аграрного університету про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовільнити частково.

Стягнути з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 135 773 гривні 19 копійок.

Стягнути з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.06.2022 по 29.12.2022 в розмірі 54 527 гривень 44 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 992,40 гривень.

Стягнути з Вінницького національного аграрного університету в дохід держави судовий збір в сумі 992,40 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:

Позивач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач Вінницький національний аграрний університет, місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Сонячна, буд. 3, .

Повний текст судового рішення складено 28.03.2023.

Суддя О.О. Жмудь