Провадження № 22-ц/824/5480/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Ковтун М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця, заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києва державної адміністрації,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення заступника начальника Дніпровського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Дарди І.М., у якій просив визнати неправомірними та скасувати постанови від 14.01.2021 року про арешт коштів боржника та про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, винесені державним виконавцем у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Свою скаргу заявник обґрунтовував тим, що 14.01.2021 року заступником начальника Дніпровського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Дардою І.М. було винесено постанови про арешт коштів боржника та про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 761/25101/20 шляхом зобов`язання батька - ОСОБА_1 передавати малолітню дитину ОСОБА_3 матері - ОСОБА_2 за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 у визначені дні, для побачень.

Разом з тим, посилаючись на те, що вказані постанови є неправомірними та підлягають скасуванню, оскільки суперечать вимогам закону, заявник вважає, що вказаними рішеннями державного виконавця були порушені його права, а тому звернувся до суду з даною скаргою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2022 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що місцевим судом не враховано, що у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавець не вправі вчиняти подальші виконавчі дії, в тому числі застосовувати примусові заходи виконання, зокрема такі як встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та арешт коштів боржника.

Також, суд першої інстанції не врахував, що виконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 р., яка перебувала на примусовому виконанні у рамках виконавчого провадження №63929513, здійснювалося як судового рішення, що носить немайновий характер, виконавчий документ не містить жодних вимог щодо стягнення грошових коштів з боржника й закон прямо не передбачає можливість застосувати арешт грошових коштів, як спосіб забезпечення виконання рішення немайнового характеру.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що під час винесення рішень у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, які оскаржуються, заступник начальника Дніпровського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Дарда І.М. діяла у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Дніпровському ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 р. про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 761/25101/20 шляхом зобов`язання батька - ОСОБА_1 передавати малолітню дитину ОСОБА_3 матері - ОСОБА_2 за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 у визначені дні, для побачень.

16 грудня 2020 року у рамках ВП № НОМЕР_1 заступником начальника Дніпровського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Дардою І.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору у сумі 9 446 грн (а.с.182 т.1).

Крім цього, постановами державного виконавця від 31 грудня 2020 року, 06 січня 2021 року, 14 січня 2021 року на ОСОБА_1 накладено штрафи за невиконання рішення суду (а.с. 186-194 т.1)

14 січня 2021 року заступником начальника Дніпровського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Дардою І.М. було винесено постанови про арешт коштів боржника та про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (а.с.102-105 т.1).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. № 1404-VІІІ встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Так, з метою примусового виконання рішення суду державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Відповідно до ч.1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (ч.2 ст. 63 Закону 1404-VІІІ).

Згідно з ч.1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Положеннями ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Згідно з ч.4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги, позаяк під час винесення у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 оскаржуваних постанов заступник начальника Дніпровського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Дарда І.М. діяла у відповідності та в межах своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги про неодержання ним копії постанови про відкриття виконавчого провадження, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Твердження апелянта про те, що виконавчий документ не містить жодних вимог щодо стягнення з нього грошових коштів, також оцінюються колегією суддів критично, оскільки заявником не заперечується той факт, що постановами державного виконавця від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021 на нього було накладено штраф за невиконання боржником рішення, а відтак державним виконавцем було правомірно винесено постанови про арешт коштів боржника та обмеження у керуванні транспортними засобами в межах сум звернення стягнення з урахуванням витрат виконавчого провадження та штрафів.

Крім цього, в суді апеляційної інстанції апелянтом надано копію постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2022 року у справі №640/4911/21, якою визнано неправомірними та скасовано постанови державного виконавця від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021 про накладення штрафу у ВП № НОМЕР_1.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2022 року у справі №640/4911/21 була наявна на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, однак, не була надана скаржником в суді першої інстанції.

Жодних доказів, що вказують на поважність причин щодо неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції в матеріалах справи не міститься та апелянтом не надано, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для прийняття цих доказів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення апелянтом характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для її скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: