Постанова

Іменем України

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 165/2346/20

провадження № 61-11627св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю. ,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Остапук Ірина Іванівна, на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 02 серпня 2022 року у складі судді Ференс-Піжук О. Р. та постанову Волинського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 рокуу складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву, яка ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 05 листопада 2021 року прийнята до розгляду.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що у 1996 році вона почала зустрічатися з відповідачем, а 09 серпня 1998 року вони уклали церковний шлюб (повінчалися), що підтверджується копією свідоцтва про таїнство вінчання, виданого ОСОБА_3 с. Низкиничі Волинської області.

Зареєструвати шлюб в органах РАЦС вони вирішили згодом, проте цього так і не зробили.

Батьки відповідача подарували їм на весілля квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , де сторони і почали проживати, а потім батьки позивачки подарували їм квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згодом сторони продали указані квартири, а за отримані від продажу кошти у 2002 році придбали квартиру АДРЕСА_3 .

Починаючи з січня 2003 року та по березень 2012 року вони разом проживали та вели спільне господарство у цій квартирі.

Позивачка працювала на посаді бухгалтера у ПАТ «Волиньобленерго», а відповідач був керуючим в ПАТ КБ «Західінкомбанк». Розмір заробітної плати у них був майже однаковий.

Вони постійно працювали, були забезпечені роботою, мали спільний бюджет, а усі зароблені кошти та зусилля вкладали у купівлю нерухомості.

Так, за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ними було набуто значну кількість майна, а саме:

1) склад з навісом, площею 419,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 44 730 грн;

2) 40/100 частин адмінприміщення А-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , вартістю 671 712 грн;

3) 22/100 частин складу-гаража Б-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , вартістю 75 050 грн;

4) підвальне приміщення, площею 83,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , вартістю 123 366 грн;

5) приміщення свинарника, площею 1457,3 кв. м, літ. А-1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 66 985 грн;

6) частина дерев`яного будинку А-1, площею 67,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 113 915 грн;

7) частина дерев`яного будинку Б-1, площею 70,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 117 785 грн;

8) частина дерев`яного будинку В-1, площею 34,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 58 724 грн;

9) частина дерев`яного будинку Г-1, площею 29,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 49 638 грн;

10) частина дерев`яного будинку (обкладений цеглою) Д-1, площею 82,3 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 162 315 грн;

11) частина земельної ділянки з кадастровим номером: :03:016:1458, площею 0,1738 га, вартістю 120 687 грн;

12) земельна ділянка з кадастровим номером: :03:016:0326, площею 0,0800 га, вартістю 225 088 гривень;

Загальна вартість усього спільно нажитого майна становить 1 829 995 грн.

Указане нерухоме майно було зареєстровано на ім`я відповідача.

Майже усю нерухомість сторони здавали в оренду, а базою відпочинку, яка розташована в урочищі Гряда в смт Шацьк Шацького р-ну Волинської області, сторони спільно з іншими співвласниками, зокрема подружжям ОСОБА_4 , займалися безпосередньо, де приймали відпочиваючих.

Однак, в подальшому спільне життя з відповідачем не склалося, у березні 2012 році сторони припинили спільне проживання.

Відповідач не заперечував щодо добровільного розподілу спільного майна, проте постійно просив відкласти вирішення цього питання, мотивуючи тимчасовими фінансовими труднощами.

26 травня 2017 року позивачка придбала у відповідача спільну квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, а поділ іншої частини спільного майна відповідач обіцяв провести пізніше.

На пропозиції позивачки щодо поділу майна мирним шляхом відповідач не реагує, тому вона змушена звертатись до суду із вказаним позовом.

Посилаючись на викладені обставини, з урахування уточненої позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по березень 2012 року;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : склад з навісом, площею 419,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 44 730 грн; 40/100 частин адмінприміщення А-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , вартістю 671 712 грн; 22/100 частина складу-гаража Б-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , вартістю 75 050 грн; підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , вартістю 123 366 грн; приміщення свинарника, площею 1457,3 кв.м, літера А-1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 66 985 грн; частину дерев`яного будинку А-1, площею 67,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 113 915 грн; частину дерев`яного будинку Б-1, площею 70,0 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 117 785 грн; частину дерев`яного будинку В-1, площею 34,9 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 58 724 грн; частину дерев`яного будинку Г-1, площею 29,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 49 638 грн; частину дерев`яного будинку (обкладений цеглою) Д-1, площею 82,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 162 315 грн; 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером: :03:016:1458, площею 0,1738 га, вартістю 120 687 грн; земельну ділянку з кадастровим номером: :03:016:0326, площею 0,0800 га, вартістю 225 088 гривень;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на: склад з навісом, площею 419,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 44 730 грн; 40/100 частин адмінприміщення А-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , вартістю 671 712 грн; підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , вартістю 123 366 грн; 22/100 частин складу-гаража Б-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , вартістю 75 050 грн, а всього майна на загальну суму 914 858 грн;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на приміщення свинарника, площею 1457,3 кв. м, літера А-1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 66 985 грн; частину дерев`яного будинку А-1, площею 67,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 113 915 грн; частину дерев`яного будинку Б-1, площею 70,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 117 785 грн; частину дерев`яного будинку В-1, площею 34,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 58 724 грн; частину дерев`яного будинку Г-1, площею 29,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 49 638 грн; частину дерев`яного будинку (обкладений цеглою) Д-1, площею 82,3 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 162 315 грн; частину земельної ділянки з кадастровим номером: :03:016:1458, площею 0,1738 га, вартістю 120 687 грн; земельну ділянку з кадастровим номером :03:016:0326, площею 0,0800 га, вартістю 225 088 грн, а всього майна на загальну суму 915 137 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості майна в розмірі 279 грн та понесені нею судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 6 306 грн; витрати, пов`язані з розглядом справи: 12 000 грн - за проведення експертної оцінки визначення вартості майна, 2 400 грн - за висновок експерта про експертну грошову оцінку земельної ділянки та 5 000 грн за надану професійну правничу допомогу, а всього разом - 25 706 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 02 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по березень 2012 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 таке майно: 40/100 частин адмінприміщення А-1, що знаходиться по АДРЕСА_5 , вартістю 671 712 грн; 22/100 частини складу-гаража Б-1, що знаходиться по АДРЕСА_5 , вартістю 75 050 грн; підвальне приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_6 , вартістю 123 366 грн; приміщення свинарника, площею 1457,3 кв.м, літера А-1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 66 985 грн; частину дерев`яного будинку А-1, площею 67,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 113 915 грн; частину дерев`яного будинку Б-1, площею 70,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 117 785 грн; частину дерев`яного будинку В-1, площею 34,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 58 724 грн; частину дерев`яного будинку Г-1, площею 29,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 49 638 грн; частину дерев`яного будинку (обкладений цеглою) Д-1, площею 82,3 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 162 315 грн; частину земельної ділянки з кадастровим номером: :03:016:1458, площею 0,1738 га, вартістю 120 687 грн; земельну ділянку з кадастровим номером: :03:016:0326, площею 0,0800 га, вартістю 225 088 грн. Загальна вартість майна становить 1 785 265 (один мільйон сімсот вісімдесят п`ять тисяч двісті шістдесят п`ять) грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 40/100 частин адмінприміщення А-1, що знаходиться на АДРЕСА_5 , вартістю 671 712 грн; підвальне приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_6 , вартістю 123 366 грн; 22/100 частин складу-гаража Б-1, що знаходиться на АДРЕСА_5 , вартістю 75 050 грн, всього майна на загальну суму 870 128 (вісімсот сімдесят тисяч сто двадцять вісім) гривень.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на приміщення свинарника, площею 1457,3 кв. м, літера А-1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 66 985 грн; частину дерев`яного будинку А-1, площею 67,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 113 915 грн; частину дерев`яного будинку Б-1, площею 70,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 117 785 грн; частину дерев`яного будинку В-1, площею 34,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 58 724 грн; частину дерев`яного будинку Г-1, площею 29,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 49 638 грн; частину дерев`яного будинку (обкладений цеглою) Д-1, площею 82,3 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , вартістю 162 315 грн; частину земельної ділянки з кадастровим номером: :03:016:1458, площею 0,1738 га, вартістю 120 687 грн; земельну ділянку з кадастровим номером: :03:016:0326, площею 0,0800 га, вартістю 225 088 грн, всього майна на загальну суму 915 137 грн.

У частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_1 майна, зокрема: складу з навісом, площею 419,2 кв. м, що по АДРЕСА_4 , вартістю 44 730 грн, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості майна в розмірі 45 009 (сорок п`ять тисяч дев`ять) грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов в частині вимог про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по березень 2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження ті обставини, що сторони у спірний період проживали однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільний побут, проводили ремонтні роботи за місцем спільного проживання, звертались до медичних установ з метою зачаття спільної дитини, мали спільний бюджет, взаємні права й обов`язки тощо, тобто у вказаний період мали відносини, притаманні подружжю.

Задовольняючи позов в частині вимог щодо визнання спільною сумісною власністю нерухомого майна, а саме: 40/100 частини адмінприміщення А-1, що знаходиться на АДРЕСА_5 , 22/100 частин складу-гаража Б-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , підвального приміщення, площею 83,5 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_6 , приміщення свинарника, площею 1457,3 кв.м., літера А-1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , земельної ділянки з кадастровим номером: :03:016:0326, площею 0,0800 га, 1/2 частини дерев`яного будинку А-1, площею 67,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , 1/2 частини дерев`яного будинку Б-1, площею 70,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , 1/2 частини дерев`яного будинку В-1, площею 34,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , 1/2 частини дерев`яного будинку Г-1, площею 29,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , 1/2 частини дерев`яного будинку (обкладений цеглою) Д-1, 1/2 частини земельної ділянки за кадастровим номером: :03:016:1458, площею 0,1738 га, суд виходив з того, що указане майно набуте сторонами у період їх спільного проживання та за спільні кошти.

Суд зазначив, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності та не довів витрат особистих коштів на придбання указаного майна.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_1 майна, а саме складу з навісом, площею 419,2 кв.м, що по АДРЕСА_4 , суд виходив з того, що вказане майно було придбане ОСОБА_2 31 грудня 2003 року з прилюдних торгів.

Вирішуючи позов в частині вимог при поділ майна, суд зазначив, що у рівних частках спільне майно між сторонами розділити неможливо, тому підлягає сплата грошової компенсації вартості майна тій із сторін, хто отримав менше майна та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 009 грн.

При цьому суд врахував вартість майна, встановлену згідно з експертною оцінкою майна, яка не оспорювалась та не спростована відповідачем.

Не погодившись з указаним рішенням суду, ОСОБА_2 через представника - адвоката Остапук І. І. звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Остапук І. І. залишено без задоволення, а рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 02 серпня 2022 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

22 листопада 2022 року ОСОБА_2 через представника - адвоката Остапук І. І. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 02 серпня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

21 грудня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2023 року зупинено виконання та дію оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що 09 серпня 1998 року позивачка ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 уклали церковний шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення вінчання у храмі Свято-Успенському в с. Низкиничі Волинської області (вінчанням є здійснення церковного шлюбного обряду, який благословляється церквою та висловлює наміри сторін на створення сім`ї, спільне проживання та народження спільних дітей).

Дана обставина не оспорюється відповідачем, а також підтверджується доданими до матеріалів справи фото світлинами.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово зверталися до медичних установ з метою зачаття спільної дитини, чого не заперечував відповідач під час розгляду справи.

Позивачка та відповідач були офіційно працевлаштовані та отримували заробітну плату, що підтверджується довідками ПАТ «Волиньобленерго» про дохід ОСОБА_5 та довідками Національного банку України.

Відповідно до акту, складеного ОСББ «Гагаріна, 26-НВ», за адресою: вул. Гагаріна, 26/48, м. Нововолинськ Волинської області з січня 2003 року по березень 2012 року ОСОБА_2 і ОСОБА_6 разом проживали та вели спільне господарство.

Згідно з свідоцтвом про придбання арештованого майна з прилюдних торгів від 31 грудня 2003 року ОСОБА_2 належить на праві власності склад з навісом, площею 419,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 вересня 2006 року ОСОБА_2 придбав 40/100 частина адмінприміщення А-1, а саме: приміщення № № з 22 по НОМЕР_1 включно, загальною площею 240,4 кв.м, що значиться за АДРЕСА_5 .

22 вересня 2006 року ОСОБА_2 придбав 22/100 частин складу-гаража Б-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , право власності на яке виникло відповідно до договору купівлі-продажу частини складу-гаража від 22 вересня 2006 року, що підтверджено копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, копією договору купівлі-продажу, копією витягу з про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією витягу з Державного реєстру правочинів.

21 грудня 2007 року ОСОБА_2 придбав підвальне приміщення, площею 83,5 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_6 , право власності на яке виникло 21 грудня 2007 року відповідно до договору купівлі-продажу комунальної власності - підвального приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Пасюк Л. О.

10 травня 2005 року ОСОБА_2 набув у власність нежитлове приміщення (свинарника) площею 1457,3 кв.м, літера А-1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право власності Серії НОМЕР_2 , виданого Грядівською сільською радою Іваничівського району Волинської області.

На підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Карпюк К. В., ОСОБА_2 та ОСОБА_7 придбано у власність в рівних частках кожний, нежитлові будинки, а саме по частині відчужуваного нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_8 , а саме:

- частину дерев`яного будинку А-1, площею 67,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 ;

- частину дерев`яного будинку Б-1, площею 70,0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 ;

- частину дерев`яного будинку В-1, площею 34,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 ;

- частину дерев`яного будинку Г-1, площею 29,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 ;

- частину дерев`яного будинку (обкладений цеглою) Д-1, площею 82,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 ;

- частину земельної ділянки за кадастровим номером: :03:016:1458, площею 0,1738 га. Дана земельна ділянка набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2009 року № 1595, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_7 , копією списку співвласників земельної ділянки, де один із співвласників вказаний ОСОБА_2

20 січня 2005 року ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером: :03:016:0326, площею 0,0800 га, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ВЛ № 092536 від 20 січня 2005 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III (далі - СК України), цей Кодекс набрав чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19 (провадження № 61-19041св19), від 13 листопада 2019 року у справі № 638/20216/16-ц (провадження № 61-713св19).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим, нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

Надаючи оцінку сукупності доказів, суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року по березень 2012 рокуперебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, під час яких вони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, святкували родинні події та свята, проводили ремонтні роботи за місцем спільного проживання, займались облаштуванням бази відпочинку та спільно вели там господарську діяльність, пов?язану з облаштуванням побуту для відпочинку громадян, придбали нерухомість в інтересах сім`ї, неодноразово звертались до медичних установ з метою зачаття спільної дитини.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18)).

При таких обставинах суди дійшли обґрунтованого висновку про доведеність факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по березень 2012 року та про наявність підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

При цьому суди обґрунтовано не прийняли до уваги та відхилили твердження відповідача про ведення ним у період з 2007 по 2012 роки спільного господарства та підтримання сімейних відносин з ОСОБА_8 , зазначивши, що надані ОСОБА_2 на підтвердження цього докази є неналежними.

Також суди обґрунтовано не взяли до уваги період перебування відповідача ОСОБА_2 у зареєстрованому 21 листопада 2000 року шлюбі з ОСОБА_9 , який розірвано 12 квітня 2002 року, оскільки вимоги позивачки не стосуються цього періоду.

Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У статті 60 СК України (яка міститься у главі 8 цього Кодексу) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із статею 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СКУкраїни та статтею 372 ЦКУкраїни. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони у справі, проживаючи однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по березень 2012 року, в результаті спільної праці і за спільні грошові кошти придбали нерухоме майно, а саме: 40/100 частин адмінприміщення А-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ; 22/100 частин складу-гаража Б-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ; підвальне приміщення, площею 83,5 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_6 ; приміщення свинарника, площею 1457,3 кв.м. літера А-1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 ; земельну ділянку з кадастровим номером :03:016:0326, площею 0,0800 га; частину дерев`яного будинку А-1, площею 67,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 ; частину дерев`яного будинку Б-1, площею 70,0 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 ; частину дерев`яного будинку В-1, площею 34,9 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , частину дерев`яного будинку Г-1, площею 29,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , частину дерев`яного будинку (обкладений цеглою) Д-1, частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:016:1458, площею 0,1738 га.

Відтак, суди дійшли обгрунтованого висновку, що указане майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а їх частки у цьому майні є рівними. При цьому суди правильно прийняли до уваги, що презумпція спільності права власності відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.

Разом із тим, суд першої інстанції, з висновкам якого погодився й апеляційний суд, врахувавши, що в рівних частках спільне майно між сторонами розділити неможливо, та взявши до уваги вартість виділеного майна кожному із сторін, дійшов правильного висновку про сплату грошової компенсації тій із сторін, хто отримав менше майна, та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості майна в розмірі 45 009 грн.

Колегія суддів також погоджується з висновками судів про те, що спірний склад з навісом, площею 419,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , не є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки указане нерухоме майно було придбане ОСОБА_2 ще 31 грудня 2003 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ

від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції- без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання та дію рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 02 серпня 2022 року та постанови Волинського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року було зупинено на підставі ухвали Верховного Суду від 16 січня 2023 року, у зв`язку із залишенням судових рішень без змін необхідно поновити їх дію.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Остапук Іриною Іванівною, залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 02 серпня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання та дію рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 02 серпня 2022 року та постанови Волинського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов