Справа № 361/5649/19
Провадження № 2/361/84/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2023 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді Сердинського В.С.

за участю секретарів судового засідання Мищенко С.Л., Удовенко Д.С., Калініченко Н.В., Бас Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко Олег Валерійович про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко Олег Валерійович про визнання заповіту недійсним.

Позивач зазначив, що з 2000 року він з ОСОБА_5 стали проживати однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вести спільне господарство та мали спільний бюджет.

Реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки у цьому не було потреби.

Проживали вони за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка за життя склала заповіт на свою сусідку ОСОБА_2 .

Вказаний факт позивача вельми здивував, оскільки йому про це нічого не було відомо. Відтак, цей правочин викликає у нього сумніви на предмет його відповідності останній волі ОСОБА_5 , зважаючи на те, що вона часто хворіла, мала інвалідність з дитинства та отримувала відповідну пенсію по інвалідності. З малечку вона виховувалася в інтернаті, тому що хворіла на певні хвороби.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком Олегом Валерійовичем.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2019 року відкрито провадження у цій справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження із викликом сторін та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року до участі в справі залучено в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2021 року зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступників позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду. Залучено в якості правонаступника позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Шкира Ю.Г. позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили про задоволення позову в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Ільїнов Р.В. позов не визнали, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що вона знайома з ОСОБА_5 з дитинства. Вони дуже гарно дружили, були найкращими подругами та сусідками. Вказувала на те, що вона зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Звертала увагу на те, що ОСОБА_5 є її кумою, так як хрестила її доньку ОСОБА_6 та є її хрещеною матір`ю. Позивач ОСОБА_4 постійно не проживав з померлою ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, а проживали вони періодично, не вели ніякого спільного господарства та не мали спільного бюджету. Часто сварилися. ОСОБА_4 переважно мешкав за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 у шлюбі ніколи не перебувала, дітей не мала. Її хресниця ОСОБА_7 була для неї як донька, вона називала її своєю донькою, постійно дарувала своєї хресниці подарунки та на протязі всього життя казала, що заповість їй (своїй хресниці) усе своє майно. У травні 2015 року ОСОБА_5 виявила бажання скласти заповіт на свою хресницю ОСОБА_7 28 травня 2015 року ОСОБА_5 у приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В. склала заповіт та заповіла усе своє майно ОСОБА_7 . Згідно із заповітом від 28 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В., ОСОБА_5 , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, на випадок її смерті зробила таке розпорядження: усе своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось, а також все те на що вона за законом буде мати право, вона заповідає ОСОБА_3 . Цей заповіт складено о 10 годині 20 хвилин і підписано у двох примірниках. В заповіті зазначено: «заповіт записаний з моїх слів, прочитаний мною, та підписаний власноручно, підпис, ОСОБА_5 », «заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_5 ». Вказаний заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_5 і власноручно підписаний нею у моїй присутності о 10 годині 25 хвилин. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , у графі «батько» запис відсутній, у графі «мати» записана ОСОБА_8 . ОСОБА_9 виховувала свою доньку ОСОБА_5 як одинока мати. Ніяким інвалідом чи інвалідом дитинства ОСОБА_5 не була. Ніяку пенсію по інвалідності не отримувала. Відповідно до пенсійного посвідчення ОСОБА_5 отримувала пенсію за віком. Відповідно до трудової книжки ОСОБА_5 працювала у період з 1969 року по 1992 рік на орендному підприємстві «Броварський завод пластмас». З 1979 року 1983 рік під час роботи на зазначеному підприємстві отримала велику кількість подяк та нагород, що має своє відображення у трудовій книжці. Нагороджувалася відзнакою «Ударник комуністичної праці». Ніякими психічними хворобами ОСОБА_5 не страждала, недієздатною чи обмежено дієздатною визнана судом не була, ніякого опікуна у неї не було. Також вказувала на те, що з 2018 року ОСОБА_4 взагалі не мешкав з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . Наголошувала на тому, що її донька ОСОБА_7 з її допомогою займалася похованням ОСОБА_5 . Крім того, відповідач зауважувала, що ОСОБА_4 похованням ОСОБА_5 не займався, ніякої участі у похованні не брав, матеріальної допомоги на поховання не надав. Відтак, вважає позовні вимоги необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що вона була сусідкою позивача ОСОБА_4 , яка проживає в іншій половині домоволодіння. Добре знала покійну ОСОБА_5 , остання була недоумкуватою та довірливою людиною. До неї часто ходила відповідач ОСОБА_2 , тому, вважає, що ОСОБА_5 могли підсунути на підпис заповіт.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що ОСОБА_5 мала неадекватну поведінку. Однак вищевказаний заповіт могла б підписати, якщо їх щось пообіцяли. Організацією поховання займалася саме відповідач ОСОБА_2 .

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У відзиві на позовну заяву відповідач надала аналогічні пояснення, що містяться у відзиві відповідача ОСОБА_2 .

В судове засідання приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко О.В. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши думку учасників процесу, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 17 жовтня 1989 року Броварським міськвиконкомом Київської області, ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком записаний ОСОБА_13 , матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 60).

Відповідно до свідоцтва про хрещення від 04 листопада 1989 року, хрещена ОСОБА_12 , хрещені батьки: батько ОСОБА_14 ; мати ОСОБА_5 (а.с. 75).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 26 вересня 2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрував шлюб з ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_16 (а.с. 61).

Відповідно до паспортних даних серія та номер НОМЕР_3 , виданого Броварським РВ УДМС України в Київській області 02.10.2014 року, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 1991 року за адресою: АДРЕСА_1 (зворотна сторона аркуша справи 58).

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_4 , виданого 13 липня 1951 року Броварським районним бюро РАГС, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , у графі «батько» запис відсутній, у графі «мати» записана ОСОБА_8 (а.с. 62).

Відповідно до трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_5 , остання працювала з 1969 року по 1992 рік на орендному підприємстві «Броварський завод пластмас». У розділі відомості про заохочення та нагороди записано: 27 лютого 1979 року, 30 липня 1979 року, 27 грудня 1979 року 01 квітня 1981 року за змагання премійована; 26 травня 1981 року нагороджена грамотою та премійована; 30 жовтня 1981 року за змагання присвоєно звання «Найкращій за фахом»; 28 червня 1982 року, 22 вересня 1982 року, з 1 жовтня 1983 року за змагання премійована (а.с. 63-64).

Відповідно до посвідчення від 21 травня 1979 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 , остання є «Ударником комуністичної праці» (а.с. 65).

Відповідно до листа орендного підприємства «Броварський завод пластмас» ОСОБА_5 присвоєні звання ветеран заводу Броварського заводу пластмас; заслужений ветеран заводу Броварського заводу пластмас (а.с. 66-67).

Відповідно до почесної грамоти «Броварський завод пластмас» ОСОБА_5 нагороджена за досягнуті успіхи у виконанні виробничого плану.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_5 від 27 липня 2002 року ОСОБА_5 отримувала пенсію за своїм віком довічно (а.с. 69).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 04 лютого 2019 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №138 (а.с. 72).

Відповідно до свідоцтва про поховання від 04 лютого 2019 року та накладної від 04 лютого 2019 року, виданого СКП «Бровари ритуальні послуги», свідоцтво видано ОСОБА_2 , яка 04 лютого 2019 року здійснила поховання ОСОБА_5 (а.с. 73-74).

У матеріалах справи міститься копія спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із заповітом від 28 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В. та зареєстрованого у реєстрі за №2121, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, усвідомлюючи природу цього правочину, розуміючи значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право, заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Цей заповіт складено о 10 годині 20 хвилин і підписано в двох примірниках, один з яких залишається в справах приватного нотаріуса, а другий видається заповідачу.

В заповіті зазначено «заповіт записаний з моїх слів, прочитаний мною, та підписаний власноручно, підпис, ОСОБА_5 ».

В заповіті зазначено «заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_5 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_5 і власноручно підписаний нею у моїй присутності о 10 годині 25 хвилин. Особу її встановлено, дієздатність перевірено» (а.с. 70).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №40514655 від 28 травня 2015 року, наданого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В., проведено реєстрацію заповіту №57503065 у Спадковому реєстрі, заповідача зазначено ОСОБА_5 .

Із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася ОСОБА_3 .

На підставі вищевикладеного вбачається, що посвідчення заповіту відбулось у повній відповідності до вимог діючого законодавства.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1234, ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таке ж положення міститься і у частині 3 ст. 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Відповідно до частин першої п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право, в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Стаття 56 Закону України «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Глава 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 визначає порядок, посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування.

Згідно із п. 1.1 Порядку, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог ст. ст. 1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу.

Пунктом 1.4 Порядку передбачено, що заповіт особисто підписує заповідач.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (п. 1.6 Порядку).

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема, у постановах від 09 червня 2022 року в справі №369/1913/17 (провадження №61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі №461/2565/20 (провадження №61-21209св21), про те, що свобода заповіту є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

У ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи у такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Стан абсолютного нерозуміння значення дій є обов`язковим за практикою Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12; від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16; постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15), від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження №61-18032св20), від 30 червня 2021 року у справі №712/7071/16-ц (провадження №61-3844св19), де суд дійшов висновку, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Тобто, справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі №496/4851/14-ц (провадження №61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За змістом ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б свідчили про те, що оспорюваний заповіт складався недієздатною особою або не відповідали дійсній волі спадкодавця.

Відсутні докази і того, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкодавець страждав на захворювання, які могли обмежувати його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Позивач не надав безспірних доказів на підтвердження недійсності чи нікчемності оспорюваного заповіту.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, форма і зміст заповіту ОСОБА_5 від 28 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В., відповідають вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики, суд вважає наведене обґрунтування достатнім.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 258-259, 263-265, 268, 274-279, 350, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко Олег Валерійович про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.С. Сердинський