Справа № 127/2552/23
Провадження 2/127/287/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2023 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів.

ОСОБА_1 в березні 2023 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» про визнання недійсним і таким, що не відповідає закону рапорт та просив визнати недійсним і таким, що не відповідає закону поданий рапорт від 23.09.2022 року на ім`я начальника ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)».

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Статтею 125 цього Основного закону України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень, владних управлінських функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (у п. 2 ч. 1 статті 19 КАС України).

Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України визначає публічно-правовий спір як спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

З огляду на викладене суд зазначає, що справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на викладене, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 361/2562/16-а.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що фактично позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тими обставинами, що згідно матеріалів службового розслідування було встановлено, що підполковнику ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, про що ОСОБА_1 не повідомив вчасно свого безпосереднього керівника, що в свою чергу призвело до безпідставного нарахування та виплати ОСОБА_1 премії за період з квітня 2021 року по липень 2022 року. Тобто, фактично позовні вимоги позивача зводяться до стягнення з відповідач безпідставно отриманих ним коштів, виплаченої під час проходження нею державної служби, та випливає із трудових правовідносин.

Суд звертає увагу на те, що у випадку зобов`язання особи, повернути державному органу безпідставно отримані грошові кошти, які в період перебування на посаді державної/публічної служби ця особа отримала внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків в якості заробітної плати за рахунок цього органу, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення розміру отриманих коштів, а й оцінки правомірності їх отримання такою особою, а також правомірність її дій під час проходження державної служби, які можуть завдавати шкоду тому органу де працює зазначена особа.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, обставини проходження ним державної (публічної служби) оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

З огляду на викладене, суд вважає, що вказаний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до безпідставного отримання нею грошових коштів та завдання шкоди державному органу, навіть якщо подання відповідного позову про стягнення такої грошової суми відбувається після її звільнення з державної служби.

Схожі за змістом правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05.12.2018 року по справі № 818/1688/16, яка відступила від правових висновків викладених у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17.

Суд зауважує, про обраний державною установою неналежного способу захисту як стягнення безпідставно набутих грошових сум на підставі 1212 ЦК України, який не можна вважати як самостійною майновою вимогою відшкодування завданої державній установі майнової шкоди.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини заявлені ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» до ОСОБА_1 предметно відносяться до юрисдикції адміністративного суду.

На підставі викладеного, судом було встановлено, що даний позов відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За даних обставин, суд дійшов висновку про те, що провадження у вказаній справі підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи викладене, суд роз`яснює позивачу, що він має право на звернення з даним позовом до Вінницького окружного адміністративного суду.

Дослідивши зустрічну позовну заяву та матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про відмову у прийнятті зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом з огляду на такі обставини.

Згідно частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частин першої, другої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Таким чином, зустрічний позов може бути прийнятим для спільного розгляду з первісним за умови, що обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Доцільним є сумісний розгляд первісного і зустрічного позову, якщо задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.

Кожна із зазначених вище умов для прийняття зустрічного позову носить самостійний характер, і при наявності будь-якої з них зустрічний позов приймається судом для спільного розгляду з первісним позовом. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. При постановленні ухвали про об`єднання позовів в одне провадження, суд повинен вирішити питання про відповідність зустрічної позовної заяви вимогам про взаємопов`язаність і доцільність спільного розгляду зустрічного та первісного позовів.

Вирішуючи питання про прийняття зустрічного позову суд з`ясовує такі питання: чи виникають позовні вимоги з одних правовідносин, чи можуть вимоги за позовами зараховуватися, чи виключить задоволення зустрічного позову повністю або частково задоволення первісного позову.

Первісний позов стосується стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.

Зустрічний позов відповідача стосується оскарження рапорту.

Дослідивши зустрічний позов відповідача, суд вважає, що немає підстав для прийняття зустрічного позову відповідача у цивільній справі, враховуючи предмет і підстави первісного позову та предмет і підстав зустрічного позову, які хоча і є спорами між тими самими сторонами, але вирішуються за правилами адміністративної юрисдикції.

Так, вимоги відповідача, пред`явлені в зустрічній позовній заяві, підлягають розгляду також в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в прийнятті зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом необхідно відмовити та роз`яснити позивачу за зустрічним позовом, що він не позбавлений можливості звернутися до адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 19, 193, 255, 256, 263 ЦПК України, ст. 19 КАС України суд,-

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів закрити.

Відмовити у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» про визнання недійсним і таким, що не відповідає закону рапорт.

Роз`яснити учасникам судового процесу, що вони не позбавлені можливості звернутися до адміністративного суду з позовними вимогами в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя