Справа № 462/8835/21 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3139/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Лесь Ігора Олександровича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2022 року в складі судді Галайко Н.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,-

встановив:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, просив зобов`язати відповідачку не чинити перешкод у користуванні 5/6 частинами двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та вселити у зазначену квартиру.

Вимоги обґрунтовані тим, що успадкував після смерті своєї бабці ОСОБА_4 5/6 частин двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Спадкування здійснив за заповітом від 05.01.2010, за яким усе своє майно бабця заповіла позивачу. Також зазначає, що із заявою про прийняття спадщини після смерті бабці звернувся у Сьому Львівську державну нотаріальну контору дядько позивача ОСОБА_5 , як є її сином та інвалідом першої групи, відтак він мав право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України.

Спадковим майном, яке успадковувалося після смерті ОСОБА_4 , була зазначена двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Право позивача на спадкування на зазначену квартиру заперечувалось дядьком ОСОБА_5 , а після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на спадкування продовжувала заперечувати дружина дядька, відповідачка ОСОБА_3 .

При цьому, рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 21.04.2020 у справі №462/125/17 за позивачем визнано право власності у порядку спадкування на 5/6 частин зазначеної вище квартири. Право власності зареєстровано 22.03.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка з реєстру від 28.05.2021).

Загальна площа вказаної квартири 46,8 кв.м., житлова площа 29,4 кв.м. Квартира складається з двох житлових кімнат і кухні.

Решта 1/6 частин у вказаній квартирі успадкувала після смерті свого чоловіка, який успадкував цю частку за законом, відповідачка ОСОБА_3 .

Право власності на 1/6 частин у вказаній квартирі за відповідачкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, при цьому після смерті ОСОБА_5 у спірній квартирі продовжує проживати відповідачка, яка змінила замки у квартиру, не пускає позивача до квартири.

Позивач звертався до відповідачки з пропозицією спільного користування зазначеною квартирою, однак відповідачка відмовляється та ігнорує усі пропозиції та вимоги. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення - задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, а саме 5/6 частки квартири АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 у 5/6 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 816 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідачки ОСОБА_6 , вважає, що рішення ухвалено з порушенням процесуальних норм.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалу суду про відкриття провадження в порядку спрощеного позовного провадження від 29.03.2022, відповідачка отримала лише 27.07.2022.

Таким чином, наданий судом строк на подання відзиву сплинув 12.08.2022, тому враховуючи надіслання відзиву поштою, такий міг надійти до суду лише 15.08.2022.

Також, покликаючись на ст. 274 ЦПК України, вважає, що справа повинна була розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Звертає увагу, що у позовній заяві, а також у матеріалах справи відсутнє клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Стверджує, що суд фактично позбавив відповідача на визначений законом судовий захист своїх прав та інтересів.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2022 року та залишити позовну заяву без розгляду. Судові витрати покласти на позивача.

01.03.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на дотримання судом вимог процесуального закону, просить відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам відзиву на скаргу.

Інші учасники справи відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 , будучи повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на електронну адерсу представника ОСОБА_6 , в судове засідання не прибули, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із супровадженням гуманітарного вантажу до м. Херсона.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду заяви по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

В свою чергу, домовленості між сторонами щодо користування спірною квартирою не досягнуто, тому встановивши обставини, які підтверджують право власності (частки) позивача на спірне майно та порушення такого права зі сторони відповідачки, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог

Крім цього, суд стягнув сплачений позивачем судовий збір.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21.04.2020 справа № 462/125/17 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в квартирі у порядку спадкування за заповітом.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом (а.с. 4-6).

Рішення суду набрало законної сили 16.02.2021.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №258883417, сформованої 28.05.2021 слідує, що ОСОБА_1 є власником 5/6 частки у праві спільної часткової приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7-8).

Зазначене підтверджується і інформаційною довідкою № 300481125, сформованою 19.02.2022 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 249806510, сформованим 25.03.2021 (а.с.27, 28).

При цьому, із рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21.04.2020 справа № 462/125/17 слідує, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 1995 року, посвідченого Другою львівською державною нотаріальною конторою у реєстрі 1237, належала на праві власності ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, про що зроблений актовий запис за №229, однак 05 січня 2010 року склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповіла онукові ОСОБА_1 .

Разом з цим, протягом встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини у Сьому Львівську державну нотаріальну контору звернувся і ОСОБА_5 , як син спадкодавця та інвалід першої групи, який має право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 Цивільного Кодексу України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а відповідачка ОСОБА_3 , є спадкоємицею його майна, як дружина.

Враховуючи наведене та наявність заповіту, розмір частки ОСОБА_5 у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 становить 1/6 (обов`язкова частка в квартирі у вигляді половини від частки яка б успадковувалась за законом - 1/3:2) з врахуванням кількості дійтей (трьох) спадкодавця ОСОБА_4 .

В свою чергу, незважаючи прийняття спадщини, право власності на 1/6 частин у спірній квартирі за відповідачкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач стверджує, що після смерті ОСОБА_5 у спірній квартирі продовжує проживати його дружина ОСОБА_4 , відповідачка у справі, яка змінила замки у квартиру та не пускає позивача до квартири, пропозиції щодо спільного користування квартирою ігнорує.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до статті 150 ЖК Українигромадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам направі спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦПК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 по справі № 526/2101/15-ц.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі, 5/6 частки у праві власності якої належить йому, у нього відсутні ключі від вхідних дверей квартири, відтак він немає можливості володіти та користуватися належним йому на праві власності майном, при цьому поведінка відповідачки чітко підтверджує доводи позивача щодо наявності у нього перешкод у користуванні квартирою.

Крім цього, сам факт заявлення позовних вимог є підтвердженням відповідних обставин та фактів, а також наявність спору про таке.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що власник не повинен узгоджувати чи звертатися з певними пропозиціями до інших співвласників щодо користування своїм майном (за виключенням обставин щодо свідомого створення перешкод у користуванні чи розпорядженні таким), а за будь яких обставин власник має мати можливість реалізувати права власника, зокрема безперешкодного входу у квартиру.

Колегія суддів враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, відповідно до яких у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення таких перешкод в судовому порядку.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідний розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Зобов`язання відповідача лише не чинити перешкод у користуванні квартирою не є ефективним способом захисту прав позивачки, оскільки сам по собі не призводить до безперешкодного входження позивача у спірну квартиру та можливості його проживання (перебування) у цій квартирі, як і не виключає подальше звернення позивача до суду за захистом порушених прав.

Ефективним способом захисту прав позивача за встановлених судом обставин є вселення у квартиру, оскільки відповідно до частин четвертої, шостої статті 67 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону.

Незважаючи на те, що позивач певний час у квартирі не проживав та такою не користувався, зазначене не є підставою для відмови йому у захисті порушеного права, оскільки право власності є абсолютним правом, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, відтак непроживання у спірній квартирі, не позбавляє позивача права власності та права у будь-який момент знову продовжити користування квартирою, співвласником якої він є.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, сторона відповідача не зазначає будь яких обставин щодо суті спірних правовідносин, доводи апеляційної скарги фактчино зводяться до порушення, на думку апелянта, судом норм процесуального прва, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд безпісдатвно розглянув справу у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи, позбавивши відповідачку на визначений законом судовий захист своїх прав та інтересів.

Перевіряючи зазначені доводи, колегія суддів констатує те, що відповідачка не була позбавлена можливості надати відзив (пояснення та докази на підтвердження своїх заперечень), оскільки як зазначено в апеляційній скарзі, ухвалу про відкриття апеляційного провадження у якій власне роз`яснено про таке право, відповідачка отримала 27.07.2022, однак на дату ухвалення рішення у справі, відзиву, інших заяв чи клопотань не подала.

Крім цього, такі докази могли бути подані, за відповідних обставин і у суд апеляційної інстанції, однак і таким правом відповідачка не скористалася.

В свою чергу, сам по собі розгляд справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження не є порушенням норм процесуального права, оскільки за змістом частини другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дана справа не належить до категорій справ, які в силу вимог частини четвертої статті 274 ЦПК України підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

В свою чергу, встановлено, що 29 березня 2022 року суд першої інстанції постановив ухвалу про відкриття провадження у даній справі та вирішив розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, покликаючись на ст. ст. 19, 274 ЦПК України. У мотивах ухвали суд зробив висновок, що справа є малозначною.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Разом з цим, ЦПК України не містить жодного порядку чи процедури визнання справ малозначними, однак з цього приводу висловлена позиція Верховним Судрм у постанові від 27 грудня 2018 року по справі № 589/3937/17.

Так, у цій постанові касаційний суд робить висновки про те, що суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду; справа може бути визнана малозначною лише за постановлення ухвали суду про віднесення її до категорії малозначних; справа не може бути малозначною в силу закону, якщо серед позовних вимог наявні вимоги немайнового характеру.

Таким чином, якщо позов містить хоча б одну немайнову вимогу то справа не є малозначною.

Наведене дає підстави для висновку про те, що неможливість віднесення відповідної справи до малозначної (за категорією, пред`явленими вимогами тощо), зобов`язує суд розглядати таку навіть у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи, тобто у судовому засіданні.

Встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, відтак вимоги носять немановий характер та з врахуванням наведеного не могли бути розглянуті без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження

Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що зазначена справа є малозначною та може бути розглянута без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, що дійсно позбавило відповідачку мати розумну можливість представляти свої інтереси, як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду, також суд не врахував категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у ній, що свідчить про те, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, що вказує на необхідність скасування оскаржуваного рішення з цих підстав та ухвалення у справі нового рішення про задоволення позовних вимог, які як зазначено вище є підставними та жодним чином не спростовуються відповідачкою.

В свою чергу, повноваження апеляційного суду чітко передбачені у ст. 374 ЦПК України і до таких не належить право залишення позову без розгляду, тому відповідна вимога представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.

Разом з тим, скасування за таких обставин оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, не має наслідком вирішення питання про перерозподіл судових витрат у справі.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2022 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, а саме 5/6 частки квартири АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 у 5/6 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 00 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 квітня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк