Провадження № 2/752/822/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 березня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

у жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, в якому просила визначити за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 1997 року проживала зі своїм сином ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана квартира була придбана нею у 1997 році відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09.07.1997 року № НОМЕР_1 .

Оскільки її син вів асоціальний спосіб життя, вживав алкогольні напої та ніде не працював, виникла велика заборгованість зі сплати комунальних послуг, тому вона змушена була надати згоду на продаж квартири АДРЕСА_3 .

Зазначила, що 24.06.2017 року укладено договір купівлі-продажу між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на передачу у власність останньої квартири АДРЕСА_3 .

Того ж дня, ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Оскільки вона є особою похилого віку, то процедурою купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 займався ОСОБА_2 , але в серпні 2020 року вона дізналась, власником вказаної квартири є лише ОСОБА_2 , який відмовляється реєструвати її за вказаною адресою.

Тому, оскільки ОСОБА_2 в добровільному порядку відмовляється визнавати за нею право власності на майно, що придбано за спільні кошти, змушена звернутись до суду із вказаним позовом.

Ухвалою від 03.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 77-78).

Ухвалою від 03.02.2021 року задоволено заяву позивача про забезпечення доказів по цивільній справі, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Панченко О.В. належним чином завірені копії документів:

-договору купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 ; квитанції, що підтверджує факт сплати спільними коштами за договором купівлі продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 ; довідку про підтвердження укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 24.06.2017 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 79-80).

Ухвалою від 04.11.2021 року підготовче провадження закрито, призначено судовий розгляд справи (а.с. 99).

В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити.

Відповідач, який в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив не подав.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 24.06.2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (продавці) та ОСОБА_3 (покупець) укладеного договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.07.1997 року № НОМЕР_1 (а.с. 19-20).

За умовами укладеного договору продавця своїми підписами підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 1 067 053,50 грн. (п. 4 договору).

24.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , вартість придбання 260 000,00 грн. (а.с. 94).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності вищевказаних договорівкупівлі-продажу позивачем доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростована.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду, позивач вказувала на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за спільні кошти з ОСОБА_2 , проте, доказів з даного приводу не надала. Останніх також не встановлено й в ході розгляду справи.

Крім того, як встановлено судом в ході розгляду справи, й зазначено позивачем на запитання суду, вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 з моменту її придбання відповідачем, перешкоди у користуванні нею ним не чиняться, і в принципі, під час купівлі вона розуміла, що власником вказаної квартири буде ОСОБА_2 .

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив її права.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-89, 258, 259, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко