Ухвала

Іменем України

13 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 686/4866/22

провадження № 61-4175ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди,

В с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що внаслідок невиконання 07 лютого

2022 року у період часу з 13 години 8 хвилин 5 секунд 16 мілісекунд

до 13 годин 8 хвилин 5 секунд 17 мілісекунд рішення суду у справі

№ 2270/14181/11 йому спричинена моральна шкода, оскільки порушено конституційне право на доброякісну послугу від органів державної влади, право приватної власності на паспорт, право правомірного очікування на справедливий суд та відшкодування витрат, що були ним понесені на відновлення порушених прав, право на судовий захист. Зазначав, що він зазнав душевних страждань, змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя та захисту порушеного права.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з держави Україна

в особі Кабінету Міністрів України 441 000 000 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 18 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не зазначено, в чому саме полягає незаконність дій чи бездіяльність держави Україна

в особі Кабінету Міністрів України при невиконанні рішення суду у справі № 2270/14181/11 07 лютого 2022 року у період з 13 години 8 хвилин

5 секунд 16 мілісекунд до 13 годин 8 хвилин 5 секунд 17 мілісекунд. Позивач не обґрунтував розмір суми заявленого морального відшкодування. Заявлений позов є таким, що необґрунтований, не підтверджений у встановленому порядку, тому не підлягає задоволенню.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи 18 травня 2022 року, що не відповідає вимогам ЦПК України. За таких обставин розгляд справи за відсутності позивача порушує його права на судовий захист. Суд не забезпечив реалізацію його процесуальних прав, про що він зазначає в апеляційній скарзі і що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. ОСОБА_1 не надав жодного доказу на підтвердження розміру шкоди (441 000 000 000 грн), а також доказів протиправності дій чи бездіяльності посадових осіб Кабінету Міністрів України. Заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди в указаному розмірі за одну мілісекунду невиконання 07 лютого 2022 року рішення суду у справі № 2270/14181/11 є зловживанням правом. Крім того ОСОБА_1 подав до суду аналогічні позови про невиконання рішення суду у тій самій справі протягом різних незначних періодів часу.

20 березня 2023 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,

від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 11 вересня 2018 року

у справі № 905/1926/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, від 13 липня 2022 року

у справі № 199/8324/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 09 лютого 2021 року

у справі № 381/622/17, від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20, від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19; у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 03 лютого

2022 року у справі № 686/13784/21, від 08 червня 2022 року у справі

№ 686/4032/21, у постанові Верховного суду України від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14.

Отже, касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 ЦПК України.

Позивач у касаційній скарзі також зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували, що постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11 не виконана, порушення прав ОСОБА_1 триває. Моральна шкода є наслідком порушення права на судовий захист. Апеляційний суд самоусунувся від розгляду справи.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується

з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Дослідивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Суди установили, що постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11 зобов`язано Хмельницький міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області невідкладно вклеїти фотографію у паспорт громадянина України ОСОБА_1 , який видати йому на руки.

На підставі цього рішення 11 червня 2012 року суд видав виконавчий лист № 2270/14181/11, який перебував на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області (виконавче провадження № 33223826).

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2012 року замінено у виконавчому проваджені № 33223826 боржника Хмельницький міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області на Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

Постановою державного виконавця від 28 грудня 2018 року

виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа

№ 2270/14181/11, виданого 11 червня 2012 року Хмельницьким окружним адміністративним судом, закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 05 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 січня 2021 року у справі № 686/8422/20, стягнуто

з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 10 510 грн моральної шкоди, завданої бездіяльністю Управління Державної міграційної служби України

в Хмельницькій області щодо виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі

№ 2270/14181/11.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність

є причиною, а шкода - наслідком.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу,

що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення

незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої

статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується

на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня

2019 року у справі № 920/715/17 зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та

у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

З аналізу статей 23, 1174 ЦК України випливає, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди незаконністю дій чи бездіяльністю держави в особі Кабінету Міністрів України. Інших доказів завдання моральної шкоди та обставин її завдання внаслідок протиправного рішення, дії або бездіяльності саме держави Україна через орган державної влади, визначений як відповідач у даній справі, позивачем суду не надано.

Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені

у справі вимоги, зокрема, завдання йому моральної шкоди відповідачем

у цій справі та обставин її завдання, що є підставою для відмови

у задоволенні позову.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 686/18269/21.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 реалізував своє право на компенсацію моральної шкоди за невиконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року

у справі № 2270/14181/11. Так, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2020 року в справі № 686/8422/20, яке залишене без змін постановою Хмельницького апеляційного суду

від 19 січня 2021 року, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 510 грн компенсації моральної шкоди, завданої бездіяльністю Управління Державної міграційної служби України

в Хмельницькій області з виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2023 року у справі

№ 686/12364/22 викладено правовий висновок, що тлумачення частини п`ятої статті 23 ЦК України свідчить, що за загальним правилом компенсація моральної шкоди відбувається одноразово. Виключення щодо одноразової компенсації моральної шкоди може бути передбачено таким універсальним регулятором як договір або ж нормою закону. Зокрема, частиною першою статті 1168 ЦК України допускається компенсація моральної шкоди періодичними платежами, якщо її завдано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,

від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 11 вересня 2018 року

у справі № 905/1926/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, від 13 липня 2022 року

у справі № 199/8324/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 09 лютого 2021 року

у справі № 381/622/17, від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20, від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19; у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 03 лютого

2022 року у справі № 686/13784/21, від 08 червня 2022 року у справі

№ 686/4032/21, у постанові Верховного суду України від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, враховуючи наступне.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не

будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постановах

від 13 листопада 2022 року у справі № 199/8324/19, від 14 листопада

2018 року у справі № 183/1617/16, від 04 липня 2018 року у справі

№ 653/1096/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19,

від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17, від 16 листопада 2022 року

у справі № 910/6355/20, від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року № 920/1771/14 не заслуговують на увагу, оскільки вони стосуються загальних правил застосування судами норм матеріального права, виходячи з принципу jura novit curia («суд знає закони»), та не спростовують конкретних висновків судів попередніх інстанцій у цій справі.

Щодо висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі

№ 905/1926/16, то вони стосуються питання ефективності способу захисту порушеного права. Суди попередніх інстанцій у цій справі не мотивували рішення про відмову у позові обранням позивачем неефективного способу захисту порушеного права.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року № 916/1415/19 зроблено висновок щодо застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу, а отже, стосується інших правовідносинах та інших фактичних обставин. Посилання заявника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 686/4032/21,

від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 03 лютого 2022 року

у справі № 686/13784/21 є необґрунтованим, оскільки вони хоча і стосуються подібних правовідносин, проте зроблені за інших фактичних обставин, зокрема, за обставин, відповідно до яких встановлено порушення права позивача тривалим невиконанням судового рішення.

Водночас у цій справі позивач пред`явив вимоги про відшкодування моральної шкоди з підстав невиконання судового рішення впродовж однієї мілісекунди, тобто по суті з явно надуманих підстав.

При цьому у справі № 338/180/17 позивач за первісним позовом просив стягнути безпідставно одержані кошти, три проценти річних і інфляційні втрати, а позивач за зустрічним позовом - визнати укладеним договір підряду та стягнути борг за поставлені будівельні матеріали. Предметом позовних вимог у господарській справі № 905/1926/16 є зобов`язання відповідача виконати умови укладеного з позивачем договору, а саме прийняти виконання зобов`язань шляхом надання актів приймання-передачі електроенергії за відповідні періоди, на певну кількість і вартість електроенергії. У справі № 916/1415/19 позивач просив визнати припиненими договори іпотеки. Предметом позовних вимог у справі

№ 381/622/17 є стягнення з банку заборгованості за вкладом. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі

№ 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 09 лютого 2021 року у справі

№ 381/622/17 не вирішувала питання щодо стягнення моральної шкоди

з підстав невиконання судового рішення впродовж певного проміжку часу.

Предметом позовних вимог у справі № 520/15025/16-а є визнання протиправними дії управління Пенсійного фонду України щодо відмови

у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язання відповідача зарахувати до пільгового стажу позивача, що надає право на отримання пільгової пенсії за віком, період роботи на посаді шліфувальника абразивними кругами сухим способом на заводі за відповідний період; зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до вимог пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

У зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року не вирішувала питання щодо стягнення моральної шкоди

з підстав невиконання судового рішення впродовж певного проміжку часу.

Отже, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи.

Апеляційний суд надав належну правову оцінку обставинам справи та зробив обґрунтовані висновки, які викладено у мотивувальній частині оскаржуваної постанови, а також мотивував підстави застосування частини четвертої статті 367 ЦПК України.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення

обставин справи та до переоцінки доказів, що відповідно до

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваної постанови.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного

в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що

правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів,

а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук