ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 квітня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2026/20

Головуючий у першій інстанції Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/247/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Малодівицька селищна рада Прилуцького району Чернігівської області

треті особи: Ірпінська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Циганка М.О. від 18 жовтня 2022 року, місце ухвалення рішення м.Прилуки, у справі за позовом ОСОБА_1 до Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, треті особи: Ірпінська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування вимог заявленого позову позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на його спадкове майно. На момент смерті ОСОБА_3 існував заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області від 27.03.2009 року №97, згідно з яким батько позивача все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті, і на що він за законом матиме право, заповідав своєму сину - ОСОБА_1 . Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивачем були знайдені правовстановлюючі документи на майно, зокрема, на земельну ділянку та будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належали покійному брату позивача ОСОБА_4 . Позивач зазначав, що оскільки домоволодіння та земельні ділянки не було зареєстровано за померлим батьком, який фактично успадкував дане майно після смерті сина, то за даних обставин, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на: - житловий будинок, літера А-1, загальною площею 38,9 кв.м, житловою площею 24,9 кв.м, погріб, літера Пг, загальною площею 9,4 кв.м, сарай Б, загальною площею 35,8 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати Малодівицьку селищну раду Прилуцького району Чернігівської області надати дозвіл на оформлення технічної та правової документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з присвоєнням кадастрового номера, здійснити державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки; - земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати Малодівицьку селищну раду Прилуцького району Чернігівської області надати дозвіл на оформлення технічної та правової документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з присвоєнням кадастрового номера, здійснити державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.10.2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Не погоджуючись із рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.10.2022 року, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 18.10.2022 року, та ухвалити нове рішення про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 18.10.2022 року є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції, встановивши, що після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спадкові справи не заводились, а спадкоємці із заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину не звертались, не прийняв до уваги п.3 статті 1268 ЦК України. Апелянт стверджує, що його матір і батько - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не заявляли про відмову від спадщини за померлим братом позивача ОСОБА_4 , і вважаються такими, що прийняли спадщину відповідно до статті 1268 ЦК України. У подальшому, батько позивача ОСОБА_3 не заявляв про відмову від спадщини за померлою дружиною ОСОБА_5 , отже, вважається таким, що прийняв спадщину, відповідно до статті 1268 ЦК України. Апелянт вказує, що ним було вчасно прийнято спадщину, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом №2-1702 від 06.07.2016 року. Апелянт зазначає, що на відповідні земельні ділянки не були зареєстровані державні акти, проте, брат позивача ОСОБА_4 мав на них право за законом. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відносно того, що передана земельна ділянка ОСОБА_4 , площею 0,25 га у приватну власність, відповідно до рішення Обичівської сільської Ради народних депутатів від 08.10.1993 року №15, була надана без будь-якої конкретизації місця її розташування, без проекту її відведення, без обов`язкових погоджень із відповідними органами, та не здійснено жодних дій, спрямованих на реєстрацію права власності на земельну ділянку. Апелянт також вважає помилковим висновок суду першої інстанції відносно того, що зазначена вище земельна ділянка належала на праві власності ОСОБА_6 , у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання права власності позивача на спірну земельну ділянку, крім того, житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , згідно акту обстеження Малодівицької селищної ради, було знесено. З даного приводу апелянт вказує, що судом першої інстанції при дослідженні рішення Обичівської сільської Ради народних депутатів від 08.10.1993 року №15, не врахував норми чинного на той час законодавства, а саме, Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 (перша редакція від 26.12.1992 року); положення п.1 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, а також положення абзацу 1 п.2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Державний земельний кадастр, яким встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. При цьому, відсутність державного акта на право приватної власності на відповідну земельну ділянку, який не видала Обичівська сільська Рада народних депутатів після прийняття рішення від 08.10.1993 року №15, як вважає апелянт, не позбавляє ОСОБА_4 права власності на неї. Апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги земельно-облікові (земельно-кадастрові) документи, на основі який приймалось рішення Обичівської сільської Ради народних депутатів від 08.10.1993 року №15, та якими могло бути конкретизовано місце розташування зазначеної земельної ділянки. Апелянт вказує, що в матеріалах даної справи відсутні відповідні нотаріально посвідчені правовстановлюючі документи та інші докази, які підтверджують право власності на зазначену земельну ділянку ОСОБА_6 , у зв`язку з чим судом першої інстанції було помилково було встановлено факт користування ОСОБА_6 відповідною земельною ділянкою, як і відсутні підтвердження наявності у ОСОБА_6 права власності на відповідну земельну ділянку. Апелянт зазначає, що досліджений судом першої інстанції акт Малодівицької селищної ради про обстеження земельної ділянки не є правовстановлюючим документом. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції, встановивши на підставі вищевказаного акта Малодівицької селищної ради факт знесення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та факт придбання ОСОБА_6 у ОСОБА_4 у 2004 році господарсько-побутових будівель: сарая та погріба, дійшов помилкового висновку про припинення права власності ОСОБА_4 на зазначене домоволодіння. За наведених обставин, апелянт стверджує, що ОСОБА_7 не мав права власності, та не мав права розпоряджатися нерухомим майном, розміщеним за адресою: АДРЕСА_1 . Апелянт вказує, що для припинення права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, недостатньо одного лише фізичного знищення майна. При цьому, ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 відповідна заява щодо реєстрації припинення права власності на домоволодіння не подавалась, і суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги даної обставини. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлено обставини щодо володіння домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , яке було належним чином зареєстровано братом позивача - ОСОБА_4 , у встановленому законом порядку. Щодо земельної ділянки, на якій розташовано вищевказане домоволодіння, апелянт стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відносно того, що земельна ділянка, передана у приватну власність ОСОБА_4 рішенням Обичівської сільської Ради народних депутатів від 08.10.1993 року №15, є тією самою ділянкою, на якій розміщено домоволодіння, оскільки цілі її використання відмінні від цілей використання земельної ділянки, на якій розміщено домоволодіння. Апелянт вказує, що не зважаючи на ту обставину, що його брат ОСОБА_4 не встиг за життя отримати акт на право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться домоволодіння, до нього перейшло право власності на дану земельну ділянку, у відповідності до ч.1, ч.2 статті 377 ЦК України, статті 121 Земельного кодексу України. Доводи апеляційної скарги зазначають, що затягування справи в часі призвело до появи нових доказів та обставин, які вплинули на оскаржуване рішення суду першої інстанції від 18.10.2022 року, та не могли бути прийняті до уваги, оскільки були створені після реєстрації позовної заяви та відкриття провадження у справі. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги акт обстеження комісії Обичівського старостинського округу від 25.03.2021 року земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в частині відсутності житлового будинку, оскільки на дату звернення ОСОБА_1 з позовом у даній справі, та відповідно до правовстановлюючих документів, житловий будинок існував, і реєстрація припинення права власності на нього не здійснювалась. Встановивши на підставі зазначеного акта, що спірна земельна ділянка з 2005 року по 2020 рік рахується за ОСОБА_6 , суд першої інстанції не з`ясував, на підставі яких правовстановлюючих документів здійснено запис щодо відповідного користування. Апелянт вказує, що за наявності відкритого провадження у даній справі, у жовтні 2020 року ОСОБА_7 відмовився від спірної земельної ділянки на користь свого сина ОСОБА_9 , після чого ОСОБА_9 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з метою її передачі у власність, що свідчить про навмисне затягування справи судом для здійснення відповідних дій. Апелянт стверджує, що протокольною ухвалою суду першої інстанції від 16.09.2021 року було залучено до участі у справі ОСОБА_9 в якості третьої особи, не зважаючи на те, що дана особа на момент звернення позивача із даним позовом до суду не мала жодного відношення до справи та предмета спору. Апелянт вказує, що реєстрація права власності, відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на відповідне домоволодіння та земельні ділянки за ОСОБА_1 є можливою у разі визнання судом права власності на них в порядку спадкування за заповітом та законом, та розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), право на розроблення якої можливо лише після визнання судом права власності на них в порядку спадкування.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представники відповідача Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, третьої особи Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області, третя особа ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Від позивача ОСОБА_1 , третьої особи: Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Згідно положень ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до приписів ч.5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За даних обставин, датою прийняття даної постанови апеляційним судом є 11.04.2023 року.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 15.10.1991 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_4 придбав жилий будинок, жилою площею 24,9 кв.м та загальною площею 38,9 кв.м, є сарай, погріб (а.с.5-6).

Відповідно до копії рішення виконкому Обичівської сільської Ради народних депутатів від 08.10.1993 року (а.с.42), ОСОБА_4 передано земельну ділянку площею 0,25 га, у приватну власність.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, Серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради м.Ірпеня, Київської області (а.с.13).

Померлий ОСОБА_4 був рідним братом позивача ОСОБА_1 , їх батько - ОСОБА_3 , матір - ОСОБА_11 , що підтверджується Витягом №9 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с.37) та копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 , Серії НОМЕР_2 (а.с.21).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, Серії НОМЕР_3 (а.с.22), матір позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно копії свідоцтва про смерть, Серії НОМЕР_4 (а.с.23).

Згідно копії заповіту від 27.03.2009 року, ОСОБА_3 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження: все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, ОСОБА_3 заповів своєму сину, ОСОБА_1 (а.с.24). Чинність даного заповіту підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, дата видачі: 27.03.2009 року, номер у Спадковому реєстрі: 46650986.

Як вбачається із копії листа міськрайонного управління у Прилуцькому районі та м.Прилуках Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №О-266/0-0.182-275/150-20 від 29.07.2020 року, згідно Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі державні акти на право власності на земельні ділянки, розташовані на території Обичівської сільської ради Прилуцького району на ім`я ОСОБА_4 не видавались. Інформацію надано станом на 01.01.2013 року (а.с.41).

За Інформацією зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а.с.59), після смерті ОСОБА_4 , спадкова справа не заводилась.

Прилуцька районна державна нотаріальна контора повідомляє, що після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкова справа не заводилась. Спадкоємці із заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину не звертались (а.с.60).

Листом Малодівицької селищної ради №03-05/1051від 21.10.2020 року (а.с.68) повідомлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та дві земельні ділянки по 0,25 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , було знесено, а земельні ділянки перебувають у користуванні інших осіб. До даного листа додано: акт обстеження земельної ділянки за вищевказаною адресою, облікова картка об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки, облікова картка об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 16.10.2020 року, комісією виявлено, що на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_6 , розташовані господарські будівлі: сарай та погріб, які він придбав у ОСОБА_4 в 2004 році на розборку. Згідно земельно-облікової документації та погосподарських книг, земельна ділянка площею 0,25 га числиться за ОСОБА_6 (копії облікових карток погосподарського обліку за 2011-2015 роки, 2016-2020 роки, додаються) (а.с.69,70,71).

Відповідно до акту обстеження комісії Обичівського старостинського округу №2 Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 25.03.2021 року, земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , сповіщено наступне. По даних земельно-облікової документації (погосподарських книг) та при обстеженні встановлено, що за даною адресою житловий будинок відсутній. З 2005 року по 2020 рік земельна ділянка числилась за ОСОБА_6 , і використовувалась, як для ведення особистого селянського господарства. На земельній ділянці майже вісім років, як росте сад (яблуні, груші, сливи, вишні). В жовтні 2020 року ОСОБА_7 написав заяву до Малодівицької селищної ради про відмову від земельної ділянки на користь свого сина ОСОБА_9 . Рішенням Малодівицької селищної ради від 09.10.2020 року ОСОБА_9 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з метою передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства. На даний час триває виготовлення правової документації та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці (а.с.83).

Як вбачається із оскаржуваного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.10.2022 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову до Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що ОСОБА_4 було передано земельну ділянку площею 0,25 га у приватну власність, але дана земельна ділянка відповідно до рішення виконкому Обичівської сільської Ради народних депутатів від 08.10.1993 року, була надана без будь-якої конкретизації місця її розташування, без проекту її відведення, без обов`язкових погоджень із відповідними органами, та не здійснено жодних дій, спрямованих на реєстрацію права власності на земельну ділянку. При цьому, суд першої інстанції вказав, що зазначена вище земельна ділянка, яку бажає отримати у власність ОСОБА_1 , належала на праві власності ОСОБА_6 , у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання права власності позивача на спірну земельну ділянку, крім того, житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , згідно акту обстеження Малодівицької селищної ради, був знесений. Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок (будівлю, споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки - земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній. Таким чином, як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 18.10.2022 року, житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.10.2022 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами матеріального і процесуального права.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Право на ефективний судовий захист регламентовано також статтею 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Відповідно до приписів ч.4 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень ч.1 статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року в справі №372/51/16-ц, провадження №14-511цс18, зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, як вказано у висновках Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу, як співвідповідача.

За теоретичним визначенням відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частиною першою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 ЦПК України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи.

Отже, за приписами закону, позивач самостійно визначається з колом осіб, які є відповідачами у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі, як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 29.08.2019 року у справі № 642/6181/16-ц).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, що відповідає приписам статей: 23, 24, 43, 49-51; ч.1 статті 55; 367; ч.1 статті 368 ЦПК України.

Таким чином, за захистом своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 року у справі №761/23904/19, провадження №61-9953св20, зазначив, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позивач у вимогах заявленого позову просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на: - житловий будинок, літера А-1, загальною площею 38,9 кв.м, житловою площею 24,9 кв.м, погріб, літера Пг, загальною площею 9,4 кв.м, сарай Б, загальною площею 35,8 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати Малодівицьку селищну раду Прилуцького району Чернігівської області надати дозвіл на оформлення технічної та правової документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з присвоєнням кадастрового номера, здійснити державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки; - земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати Малодівицьку селищну раду Прилуцького району Чернігівської області надати дозвіл на оформлення технічної та правової документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з присвоєнням кадастрового номера, здійснити державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки.

Як вбачається із матеріалів даної цивільної справи, відповідно до акту обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 16.10.2020 року, комісією виявлено, що на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_6 , розташовані господарські будівлі: сарай та погріб, які він придбав у ОСОБА_4 в 2004 році на розборку. Згідно земельно-облікової документації та погосподарських книг, земельна ділянка площею 0,25 га числиться за ОСОБА_6 (копії облікових карток погосподарського обліку за 2011-2015 роки, 2016-2020 роки, додаються) (а.с.69,70,71).

Відповідно до акту обстеження комісії Обичівського старостинського округу №2 Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 25.03.2021 року, земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , сповіщено наступне. По даних земельно-облікової документації (погосподарських книг) та при обстеженні встановлено, що за даною адресою житловий будинок відсутній. З 2005 року по 2020 рік земельна ділянка числилась за ОСОБА_6 , і використовувалась, як для ведення особистого селянського господарства. На земельній ділянці майже вісім років, як росте сад (яблуні, груші, сливи, вишні). В жовтні 2020 року ОСОБА_7 написав заяву до Малодівицької селищної ради про відмову від земельної ділянки на користь свого сина ОСОБА_9 . Рішенням Малодівицької селищної ради від 09.10.2020 року ОСОБА_9 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з метою передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства. На даний час триває виготовлення правової документації та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці (а.с.83).

Протокольною ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.09.2021 року (а.с.107), до участі у розгляді даної цивільної справи в якості третьої особи було залучено ОСОБА_9 .

При цьому, як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, дата формування: 14.06.2021 року (а.с.96), за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :01:001:0243, площею 0,8096 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дата державної реєстрації: 10.06.2021 року. Підстава для державної реєстрації: Рішення, серія та номер: сьома сесія восьмого скликання, виданий 02.06.2021, видавник: Малодівицька селищна рада Прилуцького р-ну Чернігівської області. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 58727690 від 14.06.2021 12:34:53, ОСОБА_12 , Малодівицька селищна рада Прилуцького району, Чернігівська обл.

У заяві про забезпечення позову, датованій 15.11.2022 року (а.с.172-173), позивач ОСОБА_1 вказує: …Зважаючи на те, що ОСОБА_9 здійснено реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0243, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в межі якої входять об`єкти нерухомого майна та відповідні земельні ділянки, які є предметом спору, вважаю, що лише накладення арешту на зазначену земельну ділянку та нерухоме майно ОСОБА_9 , розташоване на ній, може забезпечити позов. Вищезазначені обставини підтверджуються в мотивувальній частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.10.2022 у справі №742/2026/20 (а.с.68), (а.с.70-71).

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_9 залучено судом до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи, хоча предметом заявленого позову є питання, які фактично стосуються і впливають на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_9 . Тобто, ОСОБА_2 не залучений до участі у даній справі у належному процесуальному статусі.

При цьому, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 ЦПК України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи. Отже, за приписами закону, позивач самостійно визначається з колом осіб, які є відповідачами у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі, як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Приписами статті 51 ЦПК України, яка регламентує залучення до участі у справі співвідповідача, не передбачено залучення до участі в справі співвідповідача на стадії апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються обґрунтованості позову, доведеності обставин, що підлягають доказуванню, інших обставин по суті спору, за наявності процесуальних порушень, не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову. Позов у справі за відсутності належного відповідача, співвідповідача не міг бути вирішений по суті відповідно до закону незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

Приймаючи до уваги п.4 ч.1, п.4 ч.3 статті 376 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.10.2022 року - змінити, виклавши мотиви та підстави відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в редакції даної постанови апеляційного суду.

В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.10.2022 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2022 року - змінити, виклавши мотиви та підстави відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в редакції даної постанови апеляційного суду.

В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: