Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1904/21
Номер провадження2/711/303/23
РІШЕННЯ
25 травня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого-судді Демчика Р.В.,
при секретарі Кофановій А.О.,
за участі:
представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Черкаської міської ради про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності,-
25.03.2021 року ОСОБА_8 звернулася до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Черкаської міської ради про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності
Позов обґрунтовує тим, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2006 року за нею визнано право власності на 5/12 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Цим же рішенням суду за ОСОБА_6 визнано право власності на 7/12 частин даного житлового будинку. При цьому суть спору, що була вирішена наведеним вище рішенням апеляційного суду Черкаської області, зводилась до встановлення права власності на одну з кімнат домоволодіння.
Спірна кімната, позначена в технічному паспорті «1-3», складає частину в праві власності на ціле домоволодіння та належала померлому ОСОБА_9 .
З урахуванням всіх обставин суд дійшов до висновку про визнання за ОСОБА_5 права власності на 2/3 частини даної кімнати (1/6 частина в праві власності на цілий будинок). Таким чином, загальна частка ОСОБА_5 в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 склала 5/12 часток. За ОСОБА_6 визнано право власності на 1/3 частини кімнати «1-3» (1/12 частина в праві власності на цілий будинок). Відповідно загальна частка ОСОБА_6 в праві власності на весь будинок склала 7/12 часток.
Також позивач зазначила, що з моменту прийняття апеляційним судом рішення від 03.04.2006 року відповідач ОСОБА_6 тривалий час користувався всіє кімнатою, не зважаючи на те, що згідно рішення суду за ним визнано право власності лише на 1/3 частину вказаного майна.
В зв`язку з небажанням відповідача ОСОБА_6 мирним шляхом вирішити спір, у жовтня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Тільки після відкриття провадження у справі сторони домовилися про добровільний поділ спірної кімнати. Саме в той час позивачу стало відомо, що під час приватизації земельної ділянки, на якій була розташована частина домоволодіння відповідача ОСОБА_6 , він протиправно вказав, що вся спірна кімната перебуває у його власності.
Також, на початку 2016 року відбулась домовленість з відповідачем ОСОБА_6 на позасудове врегулювання поділу спірної кімнати та земельної ділянки, на якій вона розташована. Було домовлено, що на частку земельної ділянки, що належить відповідача ОСОБА_6 та розташованої під частиною спірної кімнати буде виготовлено документацію з визначенням її меж та присвоєно кадастровий номер, що дозволить відчужити на користь позивача.
Звернувшись до приватного нотаріуса, остання повідомила, що не може оформити договір дарування земельної ділянки, оскільки на майно ОСОБА_6 накладено арешти. Крім того, була необхідна нотаріальна згода колишньої дружини ОСОБА_6 , яка перебувала за кордоном, на відчуження, так як частина будинку, для обслуговування якого приватизувалась земельна ділянка, була придбана за час перебування останніми у шлюбі. Однак, замість вирішення конфлікту, відповідачі почали уникати спілкування.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2007 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2012 року в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_10 право власності на частину житлового будинку з належною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на частки будинку були зареєстровані 16.05.2012 року.В той же час право власності на земельну ділянку під частиною домоволодіння ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишилося зареєстрованим лише за ОСОБА_6 .

Рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки прощею 337,6 кв.м, розташованої в АДРЕСА_2 , було прийняте Черкаською міською радою вже 18.07. 2000 року, а державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЧР 24-2-2799, виданий 18 вересня 2000 року, тобто за життя ОСОБА_11 , попереднього власника, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, відповідач ОСОБА_6 оформив право власності на частину земельної ділянки, на яку не мав належних законних підстав, чим порушив права спочатку ОСОБА_11 , а після його смерті ОСОБА_5 , що прийняла спадщину на частину його спадкового майна.

На підставі наведеного просить суд визнати недійсним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 18.07.2000 року №724 в частині передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 337,6 кв.м. по АДРЕСА_2 ; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР 24-2-2799, площею 337,6 кв.м.. призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , виданий на ім`я ОСОБА_6 ; скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, площею 0,0338 га., кадастровий номер :02:012:0027, розташовану в АДРЕСА_2 , зареєстровану за ОСОБА_6 ; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

27.04.2021 року представником відповідача Черкаської міської ради Кирманом В.О. подано відзив на позовну заву, в яких він просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 . Так, він заперечив проти позову в цілому та вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Свою позицію обґрунтовує тим, що рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органі виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором. Подання документації із землеустрою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, для внесення відомостей до Державного земельного кадастру від імені замовника документації здійснюється її розробником, якщо інше не встановлено договором. Тобто, саме розробники документації несуть відповідальність за її зміст, а не міська рада. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). надання у користування земельної ділянки, межа якої встановлені в натурі (на місцевості) без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрої щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Крім того, при вирішенні спору просив застосувати строки позовної давності, оскільки з моменту видання Черкаською міською радою державного акту на право власності на земельну ділянку ЧР №24-2-2799 від 18.09.2000 року, розміром 0.0338, минуло більше двадцяти років.

25.05.2021 року відповідачі подали заяву про застосування строків позовної давності. Так, вказано, що 18 липня 2000 року було прийнято рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 337,6 кв.м. розташованої в АДРЕСА_2 . На підставі вищезазначеного рішення було отримано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія ЧР 24-2-2799 18 вересня 2000 року. На момент оформлення права власності на частину земельної ділянки, а саме станом на 2000 р. співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 були: ОСОБА_6 (частка 1/2 ) на підставі договору купівлі продажу від 11.10.1984 р. посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою; Лут Г.В. (частка ) на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя р. №2-1582 виданого першою Черкаською державною нотаріальною конторою 23.04.1956 року; ОСОБА_9 (частка ) на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1952 року посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою.

Також, звернули увагу суду, що ОСОБА_5 отримала в дар частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування р. №11072 від 25.12.2003 року, а отже, позивачка стала співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 ще з 25 грудня 2003 року. Зазначене свідчить, що початок перебігу позовної давності починається з моменту, коли Позивачка стала співвласницею домоволодіння. Оскільки, саме з 2003 року, як співвласниці домоволодіння, їй було достеменно відомо, що частина земельної ділянки вже приватизована іншим співвласником, а саме ОСОБА_6 . Таким чином саме із дати отримання у власність частини домоволодіння, почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій до ОСОБА_6 . Крім того, в 2005 році Позивачка вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_6 про витребування жилої кімнати з чужого незаконного володіння. Суть спору, що була вирішена в рішенні Апеляційного суду Черкаської області від 0.04.2006 року зводилась до встановлення права власності на одну з кімнат домоволодіння. Саме ж рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 337,6 кв.м. розташованої в АДРЕСА_2 від 18.07.2000 р. та Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія ЧР 24-2-2799 від 18 вересня 2000 року Позивачем у встановлений законом порядок не оскаржувались, а спірні питання щодо самої земельної ділянки взагалі були відсутні.

Відповідачі наголосили, що позивач вводить суд в оману, стверджуючи що під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_6 протиправно вказав, що вся спірна кімната перебуває у його власності, в той час як йому мала належить лише 1/3 її частини, відповідно і приватизація самої земельної ділянки є незаконно. Так, Державний акт на земельну ділянку видано 18 вересня 2000 року, а спір щодо права власності на спірну кімнату виник лише в 2005 році, а рішення щодо спірної кімнати прийнято і 2006 році, а отже на момент приватизації земельної ділянки будь які спірні правовідносини щодо користування будинку володінням та земельною ділянкою буди відсутні та у встановленому законом порядку не оскаржувалися. Відповідно доводи, на які посилається позивач у своїй полоній заяві є безпідставними та не обґрунтованими.

Ухвалою суду від 28 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали просили задовольнити їх повністю.

Представник відповідачів судовому засіданні заперечували проти задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що виконавчим комітетом Черкаської міської ради 18.07.2000 року прийняте рішення №724 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування громадянам для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до п.1.5 рішення передано у приватну власність та надано право тимчасового користування ОСОБА_6 , земельну ділянку площею 337.6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 (а.с.13).

На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради, 18.09.2020 року ОСОБА_6 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР 24-2-2799 (а.с.35).

Згідно вказаного акту, ОСОБА_6 , який мешкає по АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18.07.2000 року №724 п.1.5, передається у приватну власність земельна ділянка площею 337,6 кв.м.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2015 року, земельна ділянка з кадастровим номером :02:012:0027, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_6 . Підстава виникнення права власності: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЧР 24-2-2799, виданий 18.09.2000, видавник: виконавчий комітет Черкаської міської ради (а.с.35).

Так, звертаючись до суду із позовом, позивач просить суд визнати недійсним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 18.07.2000 року №724 в частині передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 337,6 кв.м. по АДРЕСА_2 ; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР 24-2-2799, площею 337,6 кв.м.. призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , виданий на ім`я ОСОБА_6 ; скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, площею 0,0338 га., кадастровий номер :02:012:0027, розташовану в АДРЕСА_2 , зареєстровану за ОСОБА_6 ; судові витрати покласти на відповідача.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Слід зазначити, що Черкаська міська рада () та виконавчий комітет Черкаської міської ради () є різними юридичними особами.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач заявив вимоги саме до Черкаської міської ради, хоча рішення, яке позивач просить визнати незаконним та скасувати його в частині було прийнято саме виконавчим комітетом Черкаської міської ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. При цьому, слід наголосити, що відповідно до статті 81 ЦПК України така обставина підлягає доказуванню, оскільки позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати до участі у справі співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, пунктом ї частини першої статті 189 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Разом із тим, суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначити суб`єктний склад учасників справи, проте встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, суд відмовляє у позові з цих підстав.

Також необхідно враховувати, що частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39).

3 огляду на зазначене, вирішення питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміну неналежного відповідача має здійснюватися судом першої інстанції за клопотанням позивача, а не з власної ініціативи. В силу покладених процесуальним законом повноважень суд роз`яснює позивачеві його процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення таких дій, а встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, відмовляє у позові з цих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що заявлена ОСОБА_5 вимога про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18.07.2000 року №724 в частині передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 337,6 кв.м. по АДРЕСА_2 - до Черкаської міської ради, як до не неналежного відповідача у справі.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

Оскільки в задоволенні основної позовної вимоги відмовлено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні й похідних позовних вимог - визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР 24-2-2799, площею 337,6 кв.м.. призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , виданий на ім`я ОСОБА_6 ; скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, площею 0,0338 га., кадастровий номер :02:012:0027, розташовану в АДРЕСА_2 , зареєстровану за ОСОБА_6 .

Крім того слід зазначити, що під час розгляду справи було заявлене клопотання про застосування строків позовної давності.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Отже, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з його недоведеністю, суд не вирішує питання щодо спливу строку позовної давності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13,51, 141, 142, 206, 247, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_5 ( місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), Черкаської міської ради (місцезнаходження: вул. Байди Вишневецького, 36, м. Черкаси, 18000) про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складене 06.06.2023 року.

Головуючий: Р. В. Демчик