КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Горбенко Н.О.
Єдиний унікальний номер справи № 759/7483/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3246/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Ігнатченко Н.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в:

У липні 2022 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 24 лютого 2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Від шлюбу у них народилась дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили.

Станом на сьогодні син проживає разом з нею у квартирі її цивільного чоловіка ОСОБА_4 . Син забезпечений всім необхідним, вона і її цивільний чоловік піклуються про нього, доглядають та виховують .

Цивільний чоловік позивачки, ОСОБА_4 , піклується про ОСОБА_3 , як про рідну дитину. Дитина перебуває в постійному доброму настрої, що підтверджується письмовими поясненнями сусідів, копії яких позивачкою додані до позовної заяви. Син ходить до дитячого садочка, який розташований за 5 хвилин від дому. Також позивачка наголошує, що вона володіє іншою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності її матері. В даній квартирі зареєстрована як позивачка так і дитина. Окремо позивачка наголошує, що вона не зловживає спиртними напоями , під наркологічним наглядом не перебуває.

До 31 травня 2022 року жодних суперечностей із відповідачем щодо місця проживання дитини не виникало.

Починаючи із 31 травня 2022 року сторони не знаходять порозуміння щодо визначення місця проживання дитини, відповідач погрожує їй, і вона побоюється, що вказані погрози можуть стати реальністю, враховуючи його минуле, а саме те, що відповідач притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1, 2 ст. 185 КК України, тому виникла крайня необхідність вирішити в судовому порядку питання щодо місця проживання дитини.

У прохальній частині позову просила визначити місце проживання дитини разом з нею, за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач у відзиві заперечував проти позову і зазначив про те, що позивачкою підмінена поняття співмешкання на поняття цивільного шлюбу. Вважає, що позивачка проживає в квартирі, що на праві власності належить її співмешканцю ОСОБА_4 та його матері . Крім того вказує, що до його дитини з боку співмешканця позивачки застосовано насильство. Відповідач звертався з даного приводу з заявою до Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, і на його звернення він отримав відповідь, в якій зазначено, що «В ході проведення бесіди з матір`ю дитини з`ясовано, що ніякого фізичного насильства до сина ні вона ні її співмешканець не застосовують. Одночасно вона повідомила, що іноді проводила методи виховного характеру, які для ОСОБА_3 були неприйнятні. Матері роз`яснено про недопущення вчинення подібних методів виховання та відповідальність у разі вчинення насильства по відношенню до дитини. Разом з сином їй рекомендовано роботу з психологом ОРЦСС. ОСОБА_3 поставлено на облік Служби у справах дітей та сім`ї, як такого, що опинився у складних життєвих обставинах.

З огляду на вказане, відповідач вважає, що твердження позивачки про піклування дитини є неправдивими.

Також відповідачем зазначено, що з 25 серпня 2020 року і по 06 лютого 2022 року дитина проживала разом з ним, тобто окремо від позивачки. Протягом цього періоду утриманням та вихованням дитини займався саме він та його батьки, а позивач ніякої участі не брала. В підтвердження відповідач надав копії відповіді Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №388 Шевченківського району м. Києва.

На підставі викладеного у відзиві, відповідач просить відмовити в задоволенні позовної заяви.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, ухвалити рішення про задоволення позову .У скарзі зазначала, що суд дав невірну оцінку зібраним доказам, а тому прийшов до помилкового висновку.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 09 березня 2023 року, 04 квітня 2023 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Третя особа повідомлена належним чином,заяв, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того ,що позивачка просила визначити місце проживання дитини разом віз нею саме за адресою: АДРЕСА_2 , однак визначення цього місця проживання не відповідає найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Як видно із матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі із 24 лютого 2018 року. Від шлюбу, народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Під час розірвання шлюбу, питання про визначення місця проживання малолітньої дитини не вирішувалося. Рішення набрало законної сили.

Як встановлено з наявних в матеріалах справи і досліджених судом доказів, сторони в добровільному порядку досягти згоди щодо місця проживання дітей не можуть.

Висновок суду, що позивачка не надала достатніх доказів, що проживання дитини з матір`ю за адресою її цивільного чоловіка ОСОБА_4 не завдасть шкоди інтересам дитини, є хибним, не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст.7 Сімейного Кодексу України, суд при розгляді таких справ, повинен максимально можливо враховувати інтереси дитини.

З точки зору закону одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувати вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Так, в ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» наголосив що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року N 789-ХІІ, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

В ст.18 Конвенції про права дитини зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини,її фізичний,духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняється будь-які види експлуатації батькам своєї дитини . Забороняється фізичне покарання дитини батьками,а також застосування інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Декларація прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ст.157 Сімейного Кодексу України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них.

Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч. 1 ст. 161 Сімейного Кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 161 Сімейного Кодексу України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного Кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За змістом ч. 4-6 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

У силу ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Позивачка в обґрунтування визначення місця проживання малолітнього сина разом з нею надала наступні докази.

Відповідно до довідки № від 03 грудня 2021 року та довідки № 52466180 від 25 серпня 2020 року про реєстрацію місця проживання особи, позивачка та дитина зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2015 року, квартира по АДРЕСА_3 та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить ОСОБА_8 , матері позивачки (а.с. 29).

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 29 листопада 2001 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_4 та його матері.

Згідно з довідкою № 461479 від 23 червня 2022 року КМНКЛ «Соціотерапія» ОСОБА_1 , 1998 року народження за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

Відповідно до Повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту, ОСОБА_1 дата початку роботи за даним контрактом становить 01 вересня 2022 року.

В матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили про судимість, перебування на обліку у лікарів позивачки, чи будь-які обставини, які негативно її характеризують.

У висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 листопада 2022 року, зазначено, що дитини зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 ,проживає разом з матір`ю за адресою : АДРЕСА_2 , де для дитини створені належні умови для проживання та виховання .В процесі діагностичного дослідження сімейних відносин виявлені прихильність та сприятливий емоційний стан хлопчика як до матері, так і до батька, проте дитина має активізований тривожний стан. Даним висновком відмовлено ОСОБА_1 у визначенні місця проживання дитини з нею. (а.с.108-110)

Відповідно до характеристики малолітнього ОСОБА_3 , наданої Закладом дошкільної освіти (ясла-садок) № 388 Шевченківського району м. Києва, дитина характеризується як спокійна, не конфліктна, дружить з усіма дітьми, усвідомлює власні переживання. В характеристиці зазначено, що вихованням дитини займався батько, який цікавився життям дитини під час перебування у закладі дошкільної освіти, приводив та забирав дитину з садочку, звертався за консультацією до педагогів та психолога, виконував їх поради, цікавився успіхами дитини.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Судом першої інстанції не встановлено фактів зловживання спиртними чи наркотичними засобами, аморальної поведінки кожного з батьків, що може зашкодити розвитку сина. Не встановлено таких обставин і в апеляційному суді Обидві сторони мають належні умови для забезпечення проживання, розвитку та виховання дитини. Слід зауважити, що батько дитини із позовом про визначення місця проживання дитини до суду не звертався. В суді апеляційної інстанції пояснив, що не заперечує, щоб дитина проживала з матір`ю.

Вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те з ким із них залишаться діти, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька і матері щодо своїх дітей при постановленні рішення враховує принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини.

З`ясовуючи обставини дотримання вимог законодавства щодо встановлення місця проживання дітей, суд враховує, що дитини деякий час проживала з батьком, натомість на даний час проживає з матір`ю, яка забезпечена житлом, займається вихованням сина, має дохід.

Відповідач належних і допустимих доказів на спростування необхідності визначення місця проживання сина з матір`ю, суду не надав.

Твердження батька про те ,що син деякий час проживав разом з ним, натомість відповідач не ставив питання щодо проживання дитини з ним.

Матір дитини, безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд апеляційної інстанції при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, враховуючи ,що дитині лише 4 роки, вона проживає матір`ю, і мати дитини, безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини При таких обставинах, суд апеляційної інстанції враховуючи інтереси дитини, яка має зростати в атмосфері любові, турботи, захисту, і що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, апеляційний суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю і це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини сприятиме повноцінному вихованні та розвитку. Зазначення конкретної адреси проживання в даному випадку не є обов`язковим, та буде суперечити Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року N 789-ХІІ, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до вимог ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Слід зауважити, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не позбавляє мати права спілкуватись з сином та виконувати свої батьківські обов`язки, через спілкування з власною дитиною.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг, в яких ставиться питання про ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 , та визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а вразі проголошення вступної та резолютивної частини с удового рішення з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2023 року.

Головуючий

Судді