ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3205/23 Справа № 185/1362/22 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А.С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 1-10), в обґрунтування якого посилався на те, що він протягом 28 років працював в умовах впливу шкідливих факторів на організм в період часу з 03.07.1986 року по 28.06.1994 року та з 10.01.1995 року по 24.01.2015 року на виробничо-структурних підрозділах підприємства ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

Під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, позивач підпадав під тривалий вплив на організм шкідливих факторів виробничою середовища таких як пил, шум та вібрація. Крім того, позивач працював в умовах важкої фізичної праці.

У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці позивачем отримано хронічні професійні захворювання: вібраційна хвороба першої-другої ст. від дії загальної вібрації з церебрально-переферичним ангіодистонічним синдромом в поєднанні з полірадикулярним синдромом з помірним статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді дв. плечолопаткового пері артрозу, ПФ першого ст., пері артрозу ліктьових суглобів, ПФ першого ст., періртрозу колінних суглобів, ПФ першого-другого ст., деф.артрозу дрібних суглобів кистей, хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст), група «В». Легенева недостатність першого-другого ст.; нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Вищезазначені факти підтверджуються актом Форми П-4 «Розслідування хронічного професійного захворювання» від 29.04.2015 року, інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання та трудовою книжкою, виданих на ім`я позивача.

У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю 09.06.2015 року позивач вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого позивачу визначено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60%, з яких 45% по вібраційній хворобі, 10% по ХОЗЛ, 5% по туговухості, та встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги», виданої на ім`я позивача.

Згідно довідки МСЕК серії 10 ААГ № 017807 позивачу протипоказана робота в підземних умовах, в умовах шуму, пилу, вібрації, важка фізична праця, рекомендовано нагляд та лікування у невропатолога, ортопеда-травматолога, пульмонолога, ЛОРа, стаціонарне лікування.

У зв`язку з вказаними хронічними професійними захворюваннями порушено звичний спосіб життя позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Позивач постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, яка купірується лише за допомогою медикаментозних препаратів. Позивача систематично турбує нападоподібний кашель з виділенням в`язкого слизового харкотиння, як в денний так і в нічний час, що порушує сон позивача та позбавляє його можливості нормально відпочивати, призводить до важкості та болю у грудній клітці, у міжлопатковай ділянці, до свистячих хрипів в них, до головного болю та запаморочення, до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги позивача в денний час, що має наслідком перебування позивача в напруженому стані, стані роздратованості.

Позивача турбує стійкий біль та обмеження рухів ліктьових та колінних суглобів, особливо при фізичних навантаженнях, зниження сили в них, хиткість при ході, шум у вухах та голові, зниження пам`яті. Вказані негативні явища супроводжуються головним болем та загальною слабкістю організму.

Професійні захворювання призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження систематичних лікарських спостережень та придбання лікувальних засобів, що призводить до нераціональної втрати часу та життєвої енергії. Зокрема, тривалі переїзди в автомобільному, залізничному транспорті призводять до приступів задухи, загострення хвороби, що виключає можливість здійснення подорожей, піші прогулянки та навіть вихід в магазин потребують від позивача залучення значних зусиль, постійний сильний кашель призводить до болю в грудній клітині та порушує йго сон в нічний час, він відчуває себе неповноцінною людиною, вказане постійно викликає у позивача відчуття тривоги за своє здоров`я та життя.

Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманих професійних захворювань та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача.

За таких обставин зі сторони відповідача, має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана позивачу ушкодженням здоров`я внаслідок неналежного виконання вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у позивача хронічних професійних захворювань.

Враховуючи глибину, характер та тривалість вимушених негативних змін в життя позивача, істотність недоотриманих позивачем благ, внаслідок втрати працездатності та ушкодження здоров`я, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, розмір справедливого, домірного відшкодування моральної шкоди завданої позивачу повинен складати 227 000,00 гривень, що на думку відповідає завданій позивачу шкоді і є достатньою для її відшкодування.

У зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 227 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 120 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 158-161).

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі (а.с. 189-196).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають встановленим обставинам, та позивачем не доведено факту спричинення моральної шкоди.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано заяву в якій зазначає про відсутність необхідності надання часу для подання відзиву.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 07.08.1984 року, позивач з 03 липня 1986 року по 28 червня 1994 року та з 10 січня 1995 року по 24 січня 2015 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах в Приватному акціонерному товаристві «ДТЕК Павлоградвугілля».

24 січня 2015 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи.

Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 29.04.2015 року (Форма П-4) ОСОБА_1 має діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст), група «В». Легенева недостатність першого-другого ст. (J 44, J 43,8); вібраційна хвороба першої-другої ст. від дії загальної вібрації з церебрально-переферичним ангіодистонічним синдромом в поєднанні з полірадикулярним синдромом з помірним статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді дв. плечолопаткового пері артрозу, ПФ першого ст., пері артрозу ліктьових суглобів, ПФ першого ст., періртрозу колінних суглобів, ПФ першого-другого ст., деф.артрозу дрібних суглобів кистей (Т 75.2, М17-М19), нейросенсорна приглухуватість першого ст .(з легким зниженням слуху) (Н 903).

Відповідно до первинної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 014027 від 09.06.2015 року позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60%, та встановлено третю групу інвалідності з 26.05.2015 року по 01.06.2016 року, дата переогляду 15.05.2016 року, причина інвалідності професійне захворювання.

Відповідно до первинної довідки обласної МСЕК серії 10ААГ № 017807 від 09.06.2015 року позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60%, та встановлено третю групу інвалідності з 26.05.2015 року, дата переогляду 15.05.2016 року, причина інвалідності професійне захворювання.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 056621 від 23.05.2019 року позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60%, встановлено третю групу інвалідності з 01.06.2019 року безстроково, переогляду не підлягає.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААБ № 215404 від 23.05.2019 року позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60%, встановлено третю групу інвалідності з 01.06.2019 року безстроково, переогляду не підлягає, причина інвалідності професійне захворювання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Колегія суддів переглядає рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог позивача, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.

З наведеного видно, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно частині 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови праці.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Враховуючи характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань позивача, істотності недоотриманих благ, керуючись принципом розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам процесуального та матеріального права на підставі досліджених доказів.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він в повному обсязі виконував обов`язки, передбачені ст. ст. 153, 158 ЦПК України щодо забезпечення належних умов праці, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки саме негативні показники важких умов праці та мікроклімату спричинили виникнення хронічних захворювань у позивача.

Відсутність прямого причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянти не скористались наданими їм правами, не обґрунтували свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова