Дата документу 10.04.2023
Справа № 334/6284/22
Провадження № 2/334/599/23
УХВАЛА

про відмову у задоволенні клопотання

про закриття провадження у справі

10 квітня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Засько О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича про закриття провадження у справі,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Шкабуро О.В.,

встановив:

представник позивача ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму грошової заборгованості за відпущену теплову енергію в розмірі 1 179,63 гривень.

10.02.2023 суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Шкабура О.В. про закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність у нежитловому приміщенні № НОМЕР_1 , розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки між Концерном «Міські теплові мережі» та приватним підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір, між ними склалися господарські відносини, а тому спір підлягає розгляду в господарському суді.

Представник відповідача адвокат Шкабуро О.В. в судовому засіданні клопотання та обставини, якими воно обґрунтоване, підтримав.

Представник позивача ОСОБА_2 проти задоволення клопотання заперечили, оскільки між сторонами договір з надання послуг не був укладений. Також, поданий представником відповідача договір оренди нежитлового приміщення укладений за межами періоду, за який стягується заборгованість.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши клопотання та додані до нього документи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просить стягнути з відповідача, як фізичної особи, заборгованість відпущену теплову енергію в нежитлове приміщення.

Для обґрунтування клопотання представником відповідача поданий Договір № 23/06-22 оренди нежитлового приміщення від 23.06.2022, укладений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 з фізичною особою ОСОБА_4 , предметом якого є оренда частини нежитлового приміщення № 279, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення приміщення орендарем здійснення підприємницької діяльності.

Однак, предметом позову є стягнення заборгованості за період з 01.11.2020 до 30.04.2021, а отже Договір оренди не підтверджує того, що відповідач ОСОБА_1 у вказаний період здійснював господарську діяльність у вказаному приміщенні.

Таким чином, представником відповідача не доведено, що між сторонами справи існували господарські правовідносини з приводу постачання теплової енергії в приміщення, власником якого є відповідач.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання.

Керуючись статтями 255, 260, 268 ЦПК України, суд

постановив:

у задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений 13.04.2023.

Суддя: