ПОСТАНОВА

Іменем України

30 червня 2023 року м. Кропивницький

справа № 401/2037/22

провадження № 22-ц/4809/669/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Іващенко В. М.) від 22 лютого 2023 року,

Короткий зміст позовних вимог

24 серпня 2022 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») та просила стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26 квітня 2022 року по 11 липня 2022 року в сумі 22986,62 грн та судові витрати.

Позов обгрунтовано тим, що з 23 грудня 2020 року по 26 квітня 2022 року позивачка працювала в ТОВ «Споживчий центр» на посаді фахівця з обслуговування клієнтів та була звільнена за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Всупереч встановленому ст. 116 КЗпП України обов`язку роботодавця сплатити працівнику усі суми, що йому належать від підприємства, у день звільнення відповідач здійснив такий розрахунок лише 11 липня 2022 року.

З огляду на такі обставини та положення ст. 117 КЗпП України позивачка висунула вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що за її розрахунком становить 22986,62 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Суд стягнув з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22986,62 грн, а також компенсацію понесених нею судових витрат - судового збору в сумі 992,40 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що до моменту звільнення позивачка працювала і їй нараховувалася заробітна плата. З 31 березня 2022 року відповідач припинив діяльність відокремлених підрозділів, а не підприємства в цілому, тому відповідач був зобов`язаний провести виплату всіх належних позивачці суд у день її звільнення. Відповідач без поважних причин свій обов`язок не виконав, а тому за допущене порушення трудових прав позивачки на нього покладається відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Суд погодився з розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Який надала позивачка.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Відповідач ТОВ «Споживчий центр» подав до суду апеляційну скаргу у якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградській області від 22 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду фатам у цій справі.

Так суд не врахував особливості регулювання трудових відносин у воєнний час, зокрема, не взяв до уваги, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. У такому разі строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Місцезнаходження відповідача: АДРЕСА_1 . Через воєнний стан та бойові дії, спричинені вторгненням російської федерації на територію України, була зупинена повноцінна діяльність підприємства, зокрема, відділення № 268 з місцезнаходженням у м. Світловодську Кіровоградської області у якому працювала позивачка.

Існування обставин непереборної сили, на які вказував в суді відповідач, підтверджено листом ТПП України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, що звільняє відповідача від відповідальності за вимогами позивача.

Крім того, апелянт вказує на те, що суд не врахував належним чином положення ст. 116 КЗпП України та неправильно визначив дату, коли почалося невиконання відповідачем зобов`язання здійснення остаточного розрахунку з позивачкою.

Відповідач вказав, що у день звільнення, 26 квітня 2022 року, позивачка не працювала, а письмову вимогу щодо проведення з нею розрахунку висунула лише 30 травня 2022 року, відтак, з урахуванням вимог ст. 241-1 КЗпП України, розрахунок мав бути здійснений відповідачем 31 травня 2022 року.

Відзив на апеляційну скаргу

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Гонтар Валерій Миколайович подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зокрема, у відзиві йдеться про те, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Саме по собі підтвердження ТПП України настання формс-мажорних обставин, а саме збройної агресії рф проти України, не діє підстав для однозначного висновку про неможливість виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачкою.

Відсутність своєї вини у невиконання обов`язку перед позивачкою відповідач не довів.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 22986,62 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а спір у цій справі відмінний від тих, які перелічені у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Неоспорювані обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_1 з 23 грудня 2020 року по 26 квітня 2022 року працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на посаді фахівця з обслуговування клієнтів, та була звільнена за угодою сторін у відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

ТОВ «Споживчий центр» здійснило остаточний розрахунок з ОСОБА_1 11 липня 2022 року, сплативши їй належні від підприємства грошові кошти в сумі 8616,07 грн.

Середньоденна заробітна плата позивачки за два останні календарні місяці, які передували звільненню, становила 310,63 грн.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Згідно з частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Оскаржуване рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2023 року зазначеним вимогам ст. 263 ЦПК України відповідає не повною мірою, тож вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, та їх джерела та судова практика їх застосування

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ч. 1 ст. 3 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц зроблено висновки: «Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц сформульовано висновок про те, що: «непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку».

У п. 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказано: «Відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня, що передує запровадженню тимчасової адміністрації банку».

Щодо суті спору, оцінка доводів апеляційної скарги та висновків суду першох інстанції

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції встановив і сторонами це не оспорюється, що позивачка була звільнена з роботи 26 квітня 2022 року і в цей день відповідач не здійснив їй виплату усіх сум, які їй належали від відповідача.

Належну позивачці від відповідача суму грошових коштів, 8616,07 грн, відповідач сплатив 11 липня 2022 року.

При цьому між сторонами по справі відсутній спір щодо розміру належних позивачці від відповідача сум на час звільнення.

Стаття 117 КЗпП України фактично містить спростовну презумпцію вини роботодавця у випадку несвоєчасного проведення розрахунку з працівником при звільненні з роботи.

Спростування роботодавцем своєї вини у несвоєчасному проведенні розрахунку зі звільненим працівником унеможливлює покладення на нього додаткового обов`язку, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

У цій справі відповідач заперечує свою вину з двох підстав: 1) неможливість проведення розрахунку через настання форс-мажорних обставин; 2) відсутність обов`язку проведення розрахунку 26 квітня 2022 року.

Стосовно настання форс-мажорних обставин, а саме: військової агресії російської федерації проти України, яка розпочалася з 5 год 30 хв 24 лютого 2022 року і тривала впродовж спірного періоду не проведення остаточного розрахунку з позивачкою після її звільнення з роботи, а також введення на території України воєнного стану, то ці обставини є загальновідомими.

Висновок про настання таких обставини викладено, зокрема, у листі ТПП України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 (а. с. 73).

Згідно зі ст. 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202, затвердженим Верховною Радою України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі, низкою Указів Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався (Указ № 133/2022 від 14 березня 2022 року, Указ № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, Указ № 341/2022 від 17 травня 2022 року, Указ № 573/2022 від 12 серпня 2022 року тощо).

У постанові Верховного Суду від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17 зроблено висновок що, доказом може бути сертифікат Торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин. Однак, він не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 912/3323/20, де вказано, що сертифікат ТПП України є не єдиним документом на підтвердження надзвичайних обставин, обставини форс-мажору можуть доводитися будь-якими іншими доказами.

У постанові від 30 листопада 2021 року у справі №913/785/17 Верховний Суд зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання; саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

В обгрунтування відсутності своєї вини відповідач послався на форс-мажорні обставини у в`язку із збройною агресією рф проти України, що підтверджено листом ТПП України.

Однак, по-перше, відповідно до ст. 14-1 Закону України настання форс-мажорних обставин засвідчується сертифікатом, виданим ТПП України або уповноваженими нею регіональними ТПП, а не листом. По-друге, вказаний відповідачем лист ТПП України не містить інформації, що форс-мажорні обставини настали саме для ТОВ «Споживчий центр».

Натомість місцезнаходженням відповідача є м. Київ, а його відокремлені підрозділи (відділення) знаходяться в ряді інших регіонів України: у Дніпропетровській, Запорізькій, Кіровоградській, Полтавській, Львівській, Одеській, Тернопільській, Чернівецькій, Хмельницькій областях.

Зокрема, позивачка працювала у відділенні № 268, яке знаходилося у м. Світловодську Кіровоградської області.

Згідно з наказом ТОВ «Споживчий центр» від 17 березня 2022 року № 22/2/О діяльність відділення № 268, та ряду інших відокремлених підрозділів, було припинено з 31 березня 2022 року у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України (а. с. 49 51).

Однак, відомостей про припинення діяльності самого ТОВ «Споживчий центр» відсутні.

Даних про те, як вплинуло припинення діяльності відокремлених підрозділів на діяльність підприємства в цілому та, зокрема, на його спроможність проводити розрахунки з працівниками відповідач суду не надав.

Крім того, загальновідомо, що м. Київ, як і м. Світловодськ Кіровоградської області, не були окуповані збройними силами рф.

Сам по собі факт збройної агресії рф проти України, які і спричинене цим введення в Україні воєнного стану, не є достатньою підставою для звільнення відповідача, який не перебуває на тимчасово окупованій території країни або в зоні проведення активних бойових дій, від відповідальності за не проведення повного розрахунку з позивачкою у зв`язку із її звільненням, бо не спростовує його вини.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи відповідача про відсутність його вини у несвоєчасному здійсненні повного розрахунку з позивачкою у зв`язку збройною агресією рф проти України та введенням на всій території України воєнного стану, оскільки відповідач не довів, що ці обставини унеможливили виконання ним обов`язку, передбаченого ст. 116 КЗпП України.

Посилання відповідача на положення ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», як на підставу звільнення його від відповідальності за затримку розрахунку при звільнені працівника з роботи є безпідставним у зв`язку із недоведеністю існування прямого причинено-наслідкового зв`язку між бойовими діями на частині території України, а також введеним на території України воєнним станом та несвоєчасним проведенням розрахунку з позивачкою.

Стосовно ж іншого аргументу апелянта про неправильність висновку суду про дату, коли відповідач допустив порушення ст. 116 КЗпП України та дату з якої у нього виник обов`язок сплатити позивачці середній заробіток на підставі ст. 117 КЗпП України, то колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Частина 1 ст. 116 КЗпП України зобов`язує роботодавця провести виплату належних працівнику сум у день його звільнення, якщо працівник в цей день працював.

Якщо ж працівник у день звільнення не працював, то такий обов`язок у роботодавця виникає на наступний день після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Якщо такий розрахунок не проведений на наступний день, після пред`явлення звільненим працівником відповідної вимоги, то з наступного за розрахунковим днем настає відповідальність роботодавця, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Суд першої інстанції проігнорував доводи відповідача про те, що позивачка не працювала у день її звільнення, тобто 26 квітня 2022 року, що підтверджується наданими відповідачем до суду першої інстанції доказами: графіком роботи ОСОБА_1 за період з 01 по 26 квітня 2022 року, (а. с. 74), а також витягом з табеля бліку використання робочого часу з 01 по 30 квітня 2022 року (а.с. 47), сформованих провідним інспектором з кадрів ТОВ «Споживчий центр» Вдовенко Н. М.

Ці відомості підтверджуються наказом ТОВ «Споживчий центр» від 17 березня 2022 року № 22/2/О про припинення діяльності відділення № 268 з місцезнаходженням у м. Світловодську та ряду інших відокремлених підрозділів з 31 березня 2022 року.

Цю обставину позивачка не заперечувала у своїх заявах до суду.

Отже, саме у зв`язку із відсутністю позивачки на роботі у день її звільнення та на підставі другого речення с. 1 ст. 116 КЗпП України ОСОБА_1 звернулася 30 травня 2022 року з вимогою до ТОВ «Споживчий центр» про проведення з нею розрахунку не пізніше 03 червня 2022 року (а.с. 48).

Оскільки відповідно до другого речення ч. 1 ст. 116 КЗпП України розрахунок з позивачкою мав бути здійснений відповідачем 31 травня 2022 року, а фактично він здійснений 11 липня 2022 року, то розрахунок відшкодування відповідно, передбаченого ст. 117 КЗпП України (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), слід було виконати суду першої інстанції за період з 01 червня 2022 року до 10 липня 2022 року включно.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-2807цс16, при обчисленні середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100, якщо іншого не передбачено законодавством.

Суд першої інстанції і встановив наявність вини відповідача у несвоєчасній виплаті належних позивачці при звільнені з роботи сум, він неповно врахував положення ст. 116 ЦПК України, неправильно визначив дату настання обов`язку відповідача провести з позивачкою розрахунок, а тому помилково стягнув на її користь середній заробіток за період з 26 квітня 2022 року (дати звільнення) до 22 серпня 2022 року (як зазначено у позовній заяві).

Тим самим суд безпідставно істотно збільшив належний розрахунковий період, за який підлягає стягненню з відповідача середній заробіток.

Як вище за текстом вже зазначив апеляційний суд, насправді період прострочення відповідача, за який має бути стягнено на користь позивачки середній заробіток, розпочав свій перебіг 01 червня 2022 року і сплинув 10 липня 2022 року, що становить 28 робочих днів.

Правильність встановленого судом першої інстанції середньоденного заробітку позивачки до звільнення, 310,63 грн, ніким з учасників справи не оспорюється.

Отже, здійснений судом першої інстанції розрахунок має бути скоригований апеляційним судом виходячи з того, що період, за який має здійснюватися нарахування середнього заробітку є меншим і становить 28 робочих днів за період з 01 червня по 10 липня 2022 року.

Таким чином, розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та періоду прострочення, становить: 310,63 х 28 = 8697,64 грн.

Отримавши такий результат, колегія суддів апеляційного суду звернула увагу на те, що ця сума є більшою за розмір тих сум, на які вона мала право від відповідача на час звільнення з роботи 8616,07 грн (а.с. 12), а тому суд має вирішити питання, чи є така компенсація співмірною розміру простроченої заборгованості, ймовірним втратам позивачки від прострочення, періоду прострочення тощо.

Тобто, суд має вирішити, чи є попередньо визначена ним сума середнього заробітку за час прострочення проведення розрахунку при звільненні справедливою щодо обох сторін.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач (п. 86 постанови ВП ВС).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п. 91 постанови ВП ВС).

Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України (п. 92 постанови ВП ВС).

З огляду на розмір несвоєчасно виплачених позивачці відповідачем сум, відсутності між ними спору щодо такого розміру, незначний період затримки виплати, сплати відповідачем заборгованості в позасудовому порядку, колегія суддів апеляційного суду вважає справедливим, розумним, пропорційним і таким, що відповідатиме всім обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити орієнтовний розмір майнових втрат позивачки, які покладаються на відповідача за прострочення ним виплати належних позивачці при звільненні з роботи коштів, у сумі 2000,00 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, яких вона зазнала за встановлених судом обставин, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити за період прострочення відповідача.

З огляду на це у відповідних частинах рішення суду першої інстанції підлягає зміні з частковим задоволенням позовних вимог.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У цій справі сторони надали суду докази лише щодо своїх витрат на сплату судового збору. Про інші судові витрати та їх розподіл сторони заяв не подавали.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу відповідача, а рішення місцевого суду змінив в частині розміру задоволених позовних вимог, то му витрати сторін на сплату судового збору розподіляються між ними пропорційно.

Матеріалами справи підтверджується, що за подання до суду позову позивачка сплатила судовий збір у розмірі 992,40 грн (а. с. 1), а відповідач сплати за подання до суду апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1488,60 грн (а. с. 116).

З огляду на визначений ч. 1 ст. 141 ЦПК України принцип розподілу судового збору, а також те, що позовні вимоги задоволено апеляційним судом на 8,7% (2000 х 100 / 22986,62 = 8,7%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 86,34 грн (992,4 / 100 х 8,7 = 86,34) за подання позивачем до суду першої інстанції позовної заяви.

Натомість з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1359,09 грн (1488,60 / 100 х 91,3 = 1359,09).

З огляду на те, що на позивачку покладається більша компенсація судового збору, а також враховуючи зміст ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе зобов`язати позивачку сплатити на користь відповідача різницю між присудженими сторонам по справі розмірами компенсації судового збору, а саме: 1359,09 86,34 = 1272,75 грн.

У зв`язку із цим вони (сторони по справі) звільняються від обов`язку сплачувати одна одній інші частини компенсацій судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а також частково змінити резолютивну частину рішення, зменшивши стягнутий з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 22986,62 грн (двадцяти двох тисяч дев`ятсот вісімдесяти шести) грн 62 коп. до 2000 (двох тисяч) грн 00 коп.

Стягнутий з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» () 1359,09 грн судового збору.

В інших частинах рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 30 червня 2023 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник