Справа № 645/1584/22
Провадження № 2/645/153/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Ятлової Ю.В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому просить суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований 25 липня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №2 Харківського міського управління юстиції, актовий запис №801. Провести поділ майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , по частці у праві власності на гараж № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575. Припинити право власності Лебединського на частку у праві власності на гараж № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575, визнати за ОСОБА_1 право власності на частину гаражу № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575, яка належала ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2975 гривень, що є компенсацією частки у праві власності на гараж, право на яку припиняється за рішення суду. Провести поділ майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , по частці у праві власності на транспортний засіб «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 . Припинити право власності ОСОБА_1 на частку транспортного засобу «Hyundai Getz», 2008 року випуску, визнати за ОСОБА_2 право власності на частку в транспортному засобі «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , яка належала ОСОБА_1 . Стягнути з Лебединського на користь ОСОБА_1 90000 гривень, що є грошовою компенсацією частки транспортного засобу, право на яку припиняється за рішенням суду. Судові витрати покласти на відповідача.

В обгрунтування позову зазначено, що з 25 липня 2008 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані з позивачем. У сторін сімейні відносини вже втратили свою первинну значимість та не відповідають існуючим моральним засадам, шлюбно сімейні відносини припинені з початку 2020 року, з того ж часу вони не пов`язані спільним побутом, не ведуть спільне господарство, спільний сімейний бюджет також відсутній, примирення між подружжям категорично не можливе. Під час сумісного сімейного життя сторонами було набуто за спільні кошти наступне майно: гараж № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Ощєпкова, 27, загальною площею 11, 3 кв.м., а також автомобіль «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 . Частка ОСОБА_1 у спільному майні складає частку на наступне майно: нерухоме майно гараж № НОМЕР_3 в КГ «Автолюбитель» відповідно до Договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2009 року за реєстровим №1606, інвентаризаційною вартістю 5950 гривень, рухоме майно - транспортний засіб «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 (підстава свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 28.10.2009 року , власник ОСОБА_2 ), вартістю 17000 гривень. Позивач зазначає, що вказане майно було набуте під час спільного проживання подружжя, купувалось за спільно зароблені кошти для особистих цілей родини, правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не можу бути виділена в натурі має право на отримання компенсації вартості цієї частки. Враховую на те, що транспортний засіб знаходиться у користуванні відповідача, а гараж знаходиться в безпосередній близькості до житла позивача, вона просить провести поділ майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , по частці у праві власності на гараж № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575. Припинити право власності Лебединського на частку у праві власності на гараж № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575, визнати за ОСОБА_1 право власності на частину гаражу № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575, яка належала ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2975 гривень, що є компенсацією частки у праві власності на гараж, право на яку припиняється за рішення суду. Провести поділ майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , по частці у праві власності на транспортний засіб «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 . Припинити право власності ОСОБА_1 на частку транспортного засобу «Hyundai Getz», 2008 року випуску, визнати за ОСОБА_2 право власності на частку в транспортному засобі «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , яка належала ОСОБА_1 . Стягнути з Лебединського на користь ОСОБА_1 90000 гривень, що є грошовою компенсацією частки транспортного засобу, право на яку припиняється за рішенням суду

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним вище.

Представник відповідача у судовому не засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечувала проти розірвання шлюбу між сторонами, а також проти проведення розподілу майна подружжя, в задоволенні іншої частини вимог просила відмовити, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зокрема заперечила проти стягнення компенсації за гараж та автомобіль, оскільки позивачем не надано належних доказів про їх дійсну вартість.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, надані докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Стосовно позовних вимог про розірвання шлюбу, то вони підлягають задоволенню, виходячи за наступного.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Згідно з ст..24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя . Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 01 червня 2021 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 1457.

Шлюбні стосунки подружжям припинились, оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги думку сторін, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Стосовно позовних вимог про поділ майна подружжя та стягнення компенсації за частку майна суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Відповідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_6 від 28.10.2009 року, в період шлюбу, 28.10.2009 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , що підтверджується довідкою про право власності на транспортний засіб.

Згідно договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2009 року за реєстровим №1606, витягу про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 зареєстрованона праві власності на гараж № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575.

За таких обставин позовні вимоги про поділ майна подружжя підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду, у той час, як позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_1 на частку транспортного засобу «Hyundai Getz», 2008 року випуску, визнання за ОСОБА_2 права власності на частку в транспортному засобі «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , яка належала ОСОБА_1 . стягнення з Лебединського на користь ОСОБА_1 90000 гривень, що є грошовою компенсацією частки транспортного засобу, право на яку припиняється за рішенням суду, припиненння права власності Лебединського на частку у праві власності на гараж № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575, визнання за ОСОБА_1 право власності на частину гаражу № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575, яка належала ОСОБА_2 , стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2975 гривень, що є компенсацією частки у праві власності на гараж, право на яку припиняється за рішення суду задоволенню не підлягають, як такі, що не найшли свого підтвердження у ході судового розгляду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 Постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

На підтвердження вартості транспортному засобі «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 позивачем надано роздруківку оголошень щодо ринкової вартості аналогічних транспортних засобів, що, з урахуванням позиції сторони відповідача, не може бути належним підтвердженням дійсної вартості зазначеного транспортного засобу.

На підтвердження гаражу №118 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575 позивачем надано договір купівлі продажу від 30.10.2008 року, доказів про дійсну вартість даного об`єкту на час розгляду справи суду не надано.

Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. Зокрема, суд повинен роз`яснити сторонам їх право заявити клопотання про призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань.

Однак, клопотання про призначення судової товарозновчих експертиз позивачем його представником, відповідачем та його представником не заявлялися, незважаючи на роз`яснення судом такого права.

Враховуючи, що сторони на день розгляду справи не погодили вартість спірного майна і не погодили порядок його поділу, а частки в цьому об`єкті права спільної сумісної власності подружжя є рівними та не можуть бути визнані незначними, згоди на присудження одній стороні грошової компенсації, відповідно до приписів частини четвертої статті 71 СК України відповідач не давала, то необхідно визнати за кожним з членів подружжя по 1/2 частини у праві власності на зазначене майно без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності, тобто по 1/2 частині за кожним.

Питання про судові витрати суд вирішує відповідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 110, 111, 112, 114 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 3, 6, 7, 10, 12, 259-260, 264 -266, 269 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимогиОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований 25 липня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №2 Харківського міського управління юстиції, актовий запис №801.

Провести поділ майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , по частці у праві власності на гараж № НОМЕР_3 (сто вісімнадцять) в КГ «Автолюбитель», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11, 3 кв.м., реєстраційний номер 27539575.

Провести поділ майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , по частці у праві власності на транспортний засіб «Hyundai Getz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 ,

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 2147 грн. 20 коп. ( дві тисячі сто сорок сім гривень двадцять копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний тексті рішення виготовлено 13 квітня 2023 року.

Головуючий-суддя: