Номер провадження: 22-ц/813/648/23
Справа № 509/2653/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

26 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що 09 вересня 2009 року між сторонами був укладений шлюб, від шлюбу дітей не має. 23 грудня 2015 року під час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбане нерухоме майно, у вигляді квартири загальною площею 30.8 кв.м., житлова 15.1 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту спірна квартира), а тому позивач просив визнати спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя та визнати за позивачем частину спірної квартири.

07 жовтня 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним зустрічним позовом, в якому зазначила, що 09 вересня 2009 року між сторонами був укладений шлюб, від шлюбу дітей не має. Під час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбане рухоме майно, у вигляді транспортного засобу марки «Mitsubishi Lancer» 2007 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 , а тому позивачка просить визнати дане рухоме майно спільним сумісним майном подружжя та визнати за позивачкою частину автомобіля. Крім того 09 вересня 2009 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу дітей не має. Позивачка посилаючись на те, що вона з відповідачем спільно більше не проживає, сімейні відносини не підтримують, просила розірвати шлюб.

В подальшому цивільні позови були об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя було задоволено, постновлено:

визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на спільне сумісне майно у вигляді квартири, загальною площею 30.8 кв.м., житлова 15.1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право приватної власності на частини квартири, загальною площею 30.8 кв.м., житлова 15.1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 875 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1452.11 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити частково.

Шлюб між, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області № 12 від 09 вересня 2009 року розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551.20 грн.

В іншій частині відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

02 листопада 2020 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 серпня 2020 року, відповідно до якої апелянт просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт, посилається на те, що в оскаржуваному рішенні досліджуючи обставини справи суд першої інстанції не звернув уваги та не дослідив той факт, що у ОСОБА_1 наявні боргові зобов`язання та наразі вони є невиконаними.

Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив той факт, що позивач за первісним позовом не надавав згоди на укладення договору позики, що свідчить про те, що кошти отримані відповідачкою на придбання спірної квартири витрачались не в інтересаї сім`ї.

У цьому випадку для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалось погашення кредитних зобов`язань, а також яка частина кредиту погашена за час шлюбу, яка повернута самостійно відповідачем та яка частина зобов`язань перед банком залишається непогашено.

Апелянт наголошує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні проігнорував докази тієї обставини, що кошти отримані на придбання автомобілю придбаного до шлюбу повертались у період шлюбу, у тому числі за рахунок відповідачки.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.12.2020 року провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.12.2020 року справу призначено до розгляду.

Сторони до судового засідання не з`явились про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, від представника ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Так судом встановлено, що 09 вересня 2009 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (код НОМЕР_3 ) був укладений шлюб (а.с.31). Від шлюбу дітей не має.

23 грудня 2015 року під час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбане нерухоме майно, у вигляді квартири, загальною площею 30.8 кв.м., житлова 15.1 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності серія № НОМЕР_4 виданий Одеським міським управлінням юстиції від 23.12.2015 року, яке належним чином зареєстровано (а.с.12). Вартість спірної квартири складає 640 423 грн., що підтверджується звітом від 18.07.2019 року сторонами не оскаржується.

18 березня 2008 року автомобіль марки «Mitsubishi Lancer» 2007 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 , легковий сєдан, номер шасі НОМЕР_5 був належним чином зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Вартість автомобіля складає 200 000 грн., що сторонами не оскарджується. 09 вересня 2009 року між сторонами був укладений шлюб (а.с.31).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Вирішуючи питання щодо розподілу майна подружжя суд першої інстанції виходив з призумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу та, що, достатніх доказів того, що квартира була придбана відповідачем за її власні кошти суду не надано.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Таким чином, право спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру презюмується, якщо сторонами не доведено іншого.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2015 року під час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбане нерухоме майно, у вигляді квартири, загальною площею 30.8 кв.м., житлова 15.1 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності серія № НОМЕР_4 виданий Одеським міським управлінням юстиції від 23.12.2015 року, яке належним чином зареєстровано ( а.с.12). Вартість спірної квартири складає 640 423 грн., що підтверджується звітом від 18.07.2019 року сторонами не оскаржується.

Колегія суддів проаналізувавши надані учасниками справи докази та дослідивши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими, достатніми доказами того, за квартиру було придбано за особисті кошти відповідача.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідачем не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка визначена статтею 60 СК України.

Посилання відповідача, що квартира була придбана за її особисті кошти отримані за договором позики від 05 вересня 2013 року в розмірі 517 905.34 грн., що підтверджується рішенням суду про стягнення грошових коштів, були предметом розгляду в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки відповідачем не надано достатніх та достовірних доказів, що спірна квартира була придбана саме за рахунок цих коштів.

Разом з тим, з тексту рішення не вбачається, що договір позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено з метою придбання спірної квартири.

За таких обставин, колегія критично ставиться до доводів апелянта, що вказане судове рішення підтверджує ту обставину, що ОСОБА_1 було придбано квартиру за власні кошти.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не зверталась до суду з вимогами щодо стягнення з ОСОБА_2 залишку суми боргу за вказаним договором позики, однак не позбавлена права звернення до суду з позовом з метою захисту свої прав та інтересів.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що придбана під час шлюбу спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу у рівних частках, враховуючи, що відповідачем не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, що є його процесуальним обов`язком.

Щодо позовних вимог в частині поділу автомобіля колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2008 року автомобіль марки «Mitsubishi Lancer» 2007 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 , легковий сєдан, номер шасі НОМЕР_5 був належним чином зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Вартість автомобіля складає 200 000 грн., що сторонами не оскарджується. 09 вересня 2009 року між сторонами був укладений шлюб (а.с.31).

Відповідачка під час судового розгляду зазначила, що придбання автомобіля було здійснено за кошти, які були запозиченні або отриманий кредит під час шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

В ході судового розгляду було встановлено, що дійсно 13 березня 2007 року між відповідачем ОСОБА_2 та банківською установою виникли кредитні взаємовідносини. 18 березня 2008 року за відповідачем ОСОБА_2 автомобіль був зареєстрований в компетентних установах. 09 вересня 2009 року, тобто більш через рік був укладений шлюб між сторонами. Дані обставини свідчать про те, що спірний автомобіль був придбаний до шлюбу та відповідно до СК України є особистою власністю відповідача ОСОБА_2 та не є предметом поділу спільного сумісного майна подружжя.

ОСОБА_1 ані суду першої, ані апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти отримані на придбання автомобілю придбаного до шлюбу повертались у період шлюбу, у тому числі за рахунок відповідачки.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О. М. Таварткіладзе

А.П. Заїкін