Постанова

Іменем України

08 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 447/3950/21

провадження № 61-11490св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 26 червня 2023 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення страхового відшкодування.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 26 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 3111/215/008883, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом марки «VOLVO ХC90». Вигодонабувачем за договором № 3111/215/008883 визначено АТ «КРЕДОБАНК», оскільки транспортний засіб «VOLVO ХC90», реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - застрахований автомобіль), придбано на умовах кредитного договору від 26 червня 2020 року № 32240/2020.

30 грудня 2020 року на автодорозі М-06 Київ-Чоп відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля, внаслідок якої вказаний автомобіль зазнав значних механічних пошкоджень. На місці ДТП працівники поліції склали протоколи за ознаками адміністративних правопорушень, які передбачені статтею 124 та частиною першою статті 130 КУпАП.

21 січня 2021 року постановою Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/40/21 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке передбачено статтею 124 КУпАП.

05 лютого 2021 року постановою Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/39/21 встановлено відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, яке передбачено частиною першою статті 130 КУпАП, закрито провадження у справі. Судом встановлено, що на місці ДТП працівники поліції не запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у приміщенні закладу охорони здоров`я, чим порушили порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності. Після ДТП ОСОБА_1 у КНП «Новороздільська міська лікарня» здав аналіз крові на предмет виявлення алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 29 січня 2021 року зразки крові були доставлені до КЗ ЛОР «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи», де спеціалістами 01 лютого 2021 року складений висновок № 2/2021-т про відсутність в крові ОСОБА_1 етилового, метилового, бутилового чи амілового спирту.

20 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, однак відповідач 06 вересня 2021 року листом за № 3448/24-001 повідомив позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування.

21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 повністю сплатив заборгованість за кредитним договором від 26 червня 2020 року № 32240/2020.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 64-р/86/2 ринкова вартість транспортного засобу марки ««VOLVO ХC90», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 1 849 646,28 грн, а згідно даних ТОВ «Аудатекс Україна» вартість залишків знищеного внаслідок ДТП транспортного засобу марки «VOLVO ХC90» складає 717 680,00 грн, а тому розмір страхового відшкодування становить 1 131 966,28 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 1 131 966,28 грн страхового відшкодування, а також судові витрати.

Короткий зміст рішень судів

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 березня 2023 року у складі судді Бачуна О. І. позов задоволено.

Стягнено з ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_1 1 131 966,28 грн страхового відшкодування.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» відмовою у виплаті ОСОБА_1 страхового відшкодування порушило свої зобов`язання за договором страхування, оскільки помилково дійшло до висновку про те, що ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, відкинувши при цьому обставини, встановлені судовим рішенням у справі про адміністративне правопорушення, яке набрало законної сили.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 червня 2023 року рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 березня 2023 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доводами позовної заяви, постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 05 лютого 2021 року та позивачем визнається обставина, що після ДТП 30 грудня 2020 року від проходження експертизи ОСОБА_1 відмовився, посилаючись на те, що перебував у «глибокому шоковому стані, викликаним пошкодженням як власного нещодавно придбаного транспортного засобу, так і двох інших дороговартісних транспортних засобів».

В той же час, суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував те, що одним із фундаментів, на якому базується цивільне право, є обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Миколаївського районного суду Львівської області.

15 серпня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявник як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 520/8032/15-ц.

Заявник вказує, що постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 05 лютого 2021 року в справі про адміністративне правопорушення встановлено відсутність складу адміністративного правопорушення, яке передбачено частиною першою статті 130 КУпАП, а тому має право на страхове відшкодування.

Відзив на касаційну скаргу

У вересні 2023 року ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 26 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» укладений договір добровільного страхування наземного транспорту (далі - договір), за яким застраховано автомобіль «VOLVO ХC90», реєстраційний номер НОМЕР_1 , і яким сторони визначили, що:

не визнаються страховими випадками і, відповідно, не підлягають страховому відшкодуванню збитки у разі вчинення страхувальником, його представником, водієм, особою, допущеною до керування ТЗ, або іншими особами за їх вказівкою перелічених нижче дій: 3.1.7 здійснення страхувальником, водієм, особою, допущеною до керування ТЗ, зокрема, відмова від освідчення на наявність алкогольного, токсичного, наркотичного сп`яніння тощо (пункт 3.1 договору);

основними документами, які підтверджують факт настання страхового випадку та розмір, при настанні страхового випадку за ризиком «ДТП», збитків є довідка про дорожньо-транспортну пригоду (оригінал) встановленого зразка, завірена круглою печаткою, яка містить інформацію про обставини страхового випадку, наявність (відсутність) алкогольного, токсичного або наркотичного сп`яніння у водія, відомості про винуватця ДТП, а також за вимогою страховика або у разі неможливості отримання зазначеної довідки, - постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, в якій вказана винна особа (підпункт 8.1.1.2 пункту 8.1) (а. с. 5 - 9).

30 грудня 2020 року на автодорозі М-06 Київ-Чоп відбулася ДТП за участю застрахованого автомобіля, внаслідок якої згаданий автомобіль зазнав значних механічних пошкоджень (а. с. 62-73).

21 січня 2021 року постановою Миколаївського районного суду Львівської області ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке передбачено статтею 124 КУпАП.

05 лютого 2021 року постановою Миколаївського районного суду Львівської області провадження в справі щодо ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП, закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення (а. с. 11).

20 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» заяву на виплату страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка сталася 30 грудня 2020 року (а. с. 13).

06 вересня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» відмовило у визнанні випадку страховим та виплаті відшкодування на підставі пункту 3.1.7 договору (виключення зі страхових випадків - відмова від освідчення на наявність алкогольного, токсичного, наркотичного сп`яніння), оскільки відповідно до протоколу, складеного поліцейськими при виїзді на місце ДТП, ОСОБА_1 відмовився від перевірки на стан сп`яніння (а. с. 14 - 16).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2019 року у справі № 910/10638/18 вказано, що: «касаційний господарський суд погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що фіксація уповноваженими особами вказаної обставини у протоколі про адміністративне правопорушення є достатнім доказом на підтвердження невиконання відповідачем однієї з умов Договору страхування та не залежить від результатів розгляду судом справи щодо наявності чи відсутності у діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, що вказує на невиконання обов`язку, передбаченого підпунктом 25.1.6 пункту 25.1 Договору страхування, відповідно, на правомірність відмови у виплаті страхового відшкодування ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» на користь ТОВ «ІТ-ІНТЕГРАТОР», а, отже, й відсутність правових підстав для задоволення позову.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов частково, зосередився виключно на наявності постанови Вишгородського районного суду Київської області від 02 березня 2018 року у справі № 363/3698/17, якою провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, без урахування змісту тих умов Договору страхування, порушення яких ТОВ «ІТ-ІНТЕГРАТОР» стало підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування».

У цій справі апеляційний суд правильно виходив з того, що згідно умов договору не визнаються страховими випадками і, відповідно, не підлягають страховому відшкодуванню збитки у разі вчинення страхувальником відмови від освідчення на наявність алкогольного, токсичного, наркотичного сп`яніння тощо (пункт 3.1).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Аналогічний висновок за схожих фактичних обставин викладений у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц, що був врахований апеляційним судом.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки у справі № 520/8032/15-ц, на яку посилається заявник в касаційній скарзі, ПАТ «СК «Універсальна» відмовило у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що випадок відповідно до пункту 3.1.2 договору страхування (яким визначено, що не визнаються страховим випадком і відповідно не підлягають страховому відшкодуванню збитки, у разі вчинення страхувальником, особою, допущеною до керування транспортним засобом, або іншими особами за їх вказівкою дій, в тому числі, керування транспортним засобом у нетверезому стані у випадку, коли рівень алкоголю в крові перевищує 0,8 проміле) не є страховим, оскільки позивач на момент медичного освідчення перебував у нетверезому стані.

У цій справі відмова страховика пов`язана не з перебуванням страхувальника у нетверезому стані, а у зв`язку з відмовою від освідчення на наявність алкогольного, токсичного, наркотичного сп`яніння.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров