СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2184/23

пр. № 2-о/759/328/23

30 березня 2023 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Донець Г.В.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: Святошинський відділ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ДМС України (03148, м. Київ, вул.Гната Юри, 9) про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту її постійного проживання до 24.08.1991р. в період з липня 1990 по серпень 1991р. на території, яка стала територією України відповідно до ЗУ «Про правонаступництво».

В обґрунтування заяви посилалася на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Кузнецьк Пензенської області РСФСР. 22.07. 1987 року вийшла заміж за громадянина ОСОБА_3 . До шлюбу з ОСОБА_3 мала прізвище ОСОБА_1 , а дівоче прізвище - ОСОБА_1 . У червні 1990 року заявниця та її чоловік отримали дипломи про закінчення Московського державного університету ім. М.В. Ломоносова, в якому навчалися з 1985 року. Після закінчення учбового закладу влітку 1990 року, разом із чоловіком переїхала на постійне місце проживання в УРСР, де проживала до та після розпаду CPCP. Однак, після 1991 року заявниця паспортом громадянина України не

документувалась, а згодом отримала паспорт громадянки рф - 15.07.2002р. Згодом цей старий паспорт був обміняний на новий паспорт рф, виданий 16.08.2018 року № НОМЕР_1 . 28.05.2003 року заявниця була документована Тимчасовою посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_2 на підставі ЗУ «Про імміграцію» та Тимчасовою посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 від 03.05. 2012 року. Нині вона отримала документи України сучасного зразка - посвідка на постійне проживання № НОМЕР_4 , видана 01.07.2021 року, орган видачі 8011, підстава видачі 03/01 (один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває в шлюбі понад два роки, є громадянином України, діти і батьки громадян України).

01.09.2022р. заявниця звернулася із заявою про оформлення набуття громадянства України, однак було отримано відмову у розгляді заяви, оскільки відсутнє документальне підтвердження факту постійного проживання на території України, станом на 24.08.1991р.

Після отримання в червні 1990 року диплому про закінчення Московського державного університету ім. М.В. Ломоносова, влітку 1990 року заявниця разом із чоловіком переїхала на постійне місце проживання в УРСР та проживала у Києві та Київській області. У зв?язку з отриманням освіти та проживанням на території УРСР, заявниця влаштувалася на роботу. Зокрема, на підставі наказу № 17 від 20.08.1990 року була прийнята на роботу та призначена на посаду бухгалтера в Науково-виробничому кооперативі «ІРБІС» (місто Київ). Про вказаний факт свідчить внесений в трудову книжку заявниці запис № 7 від 21.08.1990 року. 18.10.1991року заявниця була звільнена з посади бухгалтера Науково-виробничого кооперативу «ІРБІС» за власним бажанням. При цьому, вже 25.10.1991 року була прийнята на посаду головного бухгалтера у СП "СЕНТ". 06.10. 1992 року була звільнена із займаної посади в Спільному Підприємстві «СЕНТ» за власним бажанням. Копія трудової книжки ОСОБА_1 підтверджує вказані обставини. Вважає, що аналіз саме цих записів дозволяє підтвердити фактично безперервну трудову діяльність заявниці у місті Києві, на території України, в період з серпня 1990 року по жовтень 1992 року та є доказом, що підтверджує встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України до 24 серпня 1991 року в період з липня 1990 по серпень 1991 року. Просить заяву задовольнити.

Заявник та представник заявника у судовому засіданні просили задовольнити заяву з підстав викладених у ній.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, причини неявки не відомі.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази по справі, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кузнецьк, Пензенської області РСФСР /а.с.25/.

22.07.1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстрвовано шлюб Великофоснянською сільською радою Овруцького району Житомирської області, актовий запис № 12/а.с.42/.

Заявниця та її чоловік, 18.06.1990 року отримали дипломи про закінчення Московського державного університету ім. М.В. Ломоносова/а.с.30-31/.

15.07.2002р. ОСОБА_1 отримала паспорт російської федерації та згодом вказаний паспорт був обміняний на новий паспорт рф, виданий 16.08.2018р. /а.с.16-19/.

ОСОБА_1 має посвідку на постійне місце проживання на території України - безстроково/а.с.20-23/.

Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , 26.11.1965 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 10.07.2003р. по теперішній час/а.с.24/.

Відповідно до наказу ПО радгоспу «Рубежівський» № 82 від 20.02.1991р. батькові чоловіка заявниці ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку 0,15 га при купівлі домобудови у АДРЕСА_3 /а.с.45/.

11.09.1991р. також батьком чоловіка заявниці ОСОБА_1 було придбано жилий будинок в АДРЕСА_3 /а.с.46-48/.

З трудової книжки вбачається, що на підставі наказу №17 від 20.08.1990 року заявницю було прийнято на роботу та призначено на посаду бухгалтера в Науково-виробничому кооперативі «ІРБІС» (м. Київ)/а.с.35/.

18 .10. 1991 року ОСОБА_1 була звільнена з посади бухгалтера за власним бажанням.

25.10.1991 року прийнята на роботу і призначена на посаду головного бухгалтера в Спільному Підприємстві «СЕНТ» (м. Київ), де пропрацювала до 06 жовтня 1992 року .

Листом Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київської області Святошинський відділ № 598/8032.1-22 від 01.09.2022р. повідомлено про неможливість прийняття заяви з доданими документами у зв`язку з тим, що відсутнє документальне підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991р. відповідно до ч. 1 ст.8 ЗУ «Про громадянство України»/а.с.29/.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначено в ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України.

Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення (п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення").

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Таким чином, особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Надані заявником матеріали справи не містять інформацію постійного проживання її в період з липня 1990 року по серпень 1991р. на території України.

ОСОБА_1 вказує, що записи у трудовій книжці підтверджують безперервну трудову діяльність у м. Києві на території України.

Однак, суд не приймає вказане до уваги, оскільки вказані документи підтверджують лише факт здійснення ОСОБА_1 трудової діяльності у м. Києві.

Інші надані документи заявником не свідчать про проживання у вказаний період заявника на території України .

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що надані заявником докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України з липня 1990 року по серпень 1991р., а тому вимоги заяви про встановлення факту, що має юридичне значення є недоведеними.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 10, 263-265, 315-319 ЦПК України, суд, -, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Святошинський відділ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ДМС України про встановлення факту, що має юридичне значення -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко