КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023року місто Київ

Справа № 752/22481/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1547/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О. В.

суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф.

за участю секретаря судового засідання Вєтчінової О. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року (ухвалене у складі судді Колдіної О. О., інформація щодо дати складання повного судового рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Установи «28 Управління начальника робіт» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати

ВСТАНОВИВ

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України та Установи «28 Управління начальника робіт», в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.08.2019 р. по 17.02.2021р. включно - 250 245 грн 81 к.; середній заробіток за затримку виконання рішення суду з 18.02.2021 р. по 13.10.2021 р. - 105 400 грн 69 к.; компенсацію за невикористані щорічні відпустки (2019, 2020, 2021 роки) - 25 181 грн 55 к.; матеріальну допомогу на оздоровлення (2019, 2020, 2021 роки) - 40 737 грн 69 к.;

- стягнути з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати - 78 904 грн 80 к.; компенсацію втрати частини заробітної плати з серпня 2019 року по жовтень 2021 року включно - 11 456 грн 99 к.; компенсацію за невикористану відпустку (17 кал. днів) - 8 837 грн 45 к.

Позов обґрунтовував тим, що відповідно до наказу державного секретаря Міністерства оборони України від 02.08.2019 р. № 43-ДП позивача було звільнено з роботи на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України та розірвано контракт.

ПостановоюКиївського апеляційного суду від 17.02.2021 р. у справі № 761/32685/19 наказ про звільнення № 43-ДП від 02.08.2019 р. визнано незаконним та скасовано, поновлено позивача на роботі.

Вказував, що Міністерство оборони України не виконало негайно рішення суду про поновлення на роботі в зв'язку з чим 18.03.2021 р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження.

Наказом Міністерства оборони України від 13.10.2021 № 47-ДП визнано таким що скасований наказ державного секретаря Міністерства оборони України від 02.08.2019 №43-ДП щодо звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на посаді начальника Установи «28 Управління начальника робіт» та поновлено дію контракту.

Наказом Міністерства оборони України від 08.11.2021 № 48-ДП ОСОБА_1 звільнено з роботи начальника Установи «28 Управління начальника робіт» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та підпункту «а» пункту 22 контракту (після закінчення терміну дії контракту)

Зазначав, що у 2019 році при звільнені йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі, крім того, йому не виплачено заробітну плату за період роботи з 13.10.2021 по 08.11.2021 рр. Також йому не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 17 календарних днів. Тому просить стягнути з Установи «28 Управління начальника робіт» вказану заборгованість. Крім того, враховуючи, що Установа «28 Управління начальника робіт» вчасно не провела зазначені виплати, позивач просить стягнути на його користь інфляційні втрати.

Також, вказував, що з Міністерства оборони України, у зв`язку з затримкою виконання рішення суду, щодо поновлення позивача на роботі, йому має бути виплачений середній заробіток за затримку виконання рішення суду з 18.02.2021 року по 13.10.2021, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.08.2019 р. по 17.02.2021 р. включно, компенсація за невикористані щорічні відпустки 2019, 2020, 2021 року, а також матеріальна допомога на оздоровлення за 2019, 2020, 2021 роки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_1 без врахування обов`язкових платежів до бюджету компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7 251 грн 01 к., інфляційні втрати частини заробітної плати в розмірі 8 217 грн 26 к.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнутоз Установи «28 Управління начальника робіт» в дохід держави судові витрати в розмірі 4 546 грн 29 к.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 09 листопада 2022 року, направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року в повному обсязі та ухвалити нове рішення у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції відмовляючи в позові до неналежного відповідача мав прийняти рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Крім того, суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права викладених в постановах Верховного суду, не вказав на особу, що повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача.

Зазначає, що оскільки Міністерство оборони України, як роботодавець, тривалий час не виконував рішення суду та не поновлював позивача на роботі, з Міністерства оборони України підлягає стягненню середній заробіток за час невиконання рішення суду.

Вказує, що саме з вини роботодавця, у зв`язку з незаконним наказом про звільнення, відбувся вимушений прогул, а тому з роботодавця (Міністерства оборони України), окрім середнього заробітку, підлягають стягненню інші матеріальні втрати, такі як компенсація за невикористані щорічні відпустки 2019-2021 років та матеріальна допомога на оздоровлення.

Посилається на те, що відмовляючи в задоволені позову, щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції позбавив позивача державних гарантій щодо такої виплати у зв`язку з незаконним звільненням.

Зазначає, що суд прийняв надумані Установою «28 Управління начальника робіт» доводи щодо розміру заборгованості та не дослідив надані позивачем докази, та дійшов безпідставного висновку про недопустимість наданих позивачем доказів в силу ст. 78 ЦПК України та їх не прийняття до уваги.

Вказує, що доводи відповідача-2, щодо зменшення розміру заробітної плати через прогули є безпідставними, оскільки позивач у вказаний період з червня 2019 року по липень 2019 року перебував у відпустці. При цьому суд першої інстанції проігнорував даний факт, який було встановлено Київським апеляційним судом у справі № 761/32685/19 про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Висновок суду, щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7 251 грн 01 к. є помилковим, оскільки середньоденна заробітна плата у 2019 році складала 519 грн 85 к., невикористаної відпустки - 17 календарних днів, що відповідно становить 8 837 грн 45 к. (519,85*17).

Крім того, суд першої інстанції дійшов безпідставного та помилкового висновку щодо суми заборгованості по заробітній платі, оскільки врахував лише розрахунок та твердження відповідача-2, що в журналі реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції Установи відсутній реєстраційний запис про надання довідки заборгованості по заробітній платі, який надано позивачем і на основі якого останнім здійснений розрахунок. Вказаний журнал навіть не перевірявся судом першої інстанції у судовому засіданні, а тому висновок про відсутність такого запису є безпідставним.

Також судом першої інстанції здійснений неправильний розрахунок суми інфляційних втрат, який має складати 11 456 грн. 99 к., а не 8 217 грн. 26 к.

З Установи «28 Управління начальника робіт» підлягало стягненню 99 199 грн. 24 к. Однак відповідач-2 у зв`язку з частковим визнанням позовних вимог, платіжним дорученням № 34 від 23.06.2022 перерахував позивачу 37 116 грн 82 к., а платіжним дорученням № 120 від 18.08.2022 - 9 146 грн 67 к., разом 46 263 грн 49 к. Таким чином, після перерахування коштів на рахунок позивача заборгованість відповідача-2 складає 52 935 грн 75 к.

Однак і тут суд першої інстанції дійшов помилкового висновку вказавши, що відповідач-2 перевів 46 107 грн 85 к. лише згідно платіжного доручення № 34 від 23.06.2022 року, а 18.08.2022 р. згідно платіжного доручення № 120 на рахунок позивача здійснено перерахування заборгованості по заробітній платі за період з 13.10.2021 р. по 08.11.2021 р.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

13 лютого 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Установи «28 Управління начальника робіт», в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року без змін.

Вказує, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, ухваленим за результатами повного та об`єктивного дослідження матеріалів справи, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, надуманими та необґрунтованими.

Зазначає, що позивач згідно табелю обліку використання робочого часу в Установі у червні 2019 року перебував на робочому місці та виконував обов`язки начальника Управління, у липні 2019 року - був присутній на роботі лише 11 робочих днів, а у серпні 2019 року на робочому місці не з`являвся.

24 лютого 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2 щодо апеляційної скарги, в якій позивач заперечує щодо доводів наведених відповідачем Установою «28 Управління начальника робіт» у відзиві на апеляційну скаргу та вказує, що відповідач намагається ввести суд в оману та переглянути судове рішення яке набрало законної сили (справа № 761/32685/19 про поновлення ОСОБА_1 на роботі), оскільки відповідач посилається, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин у період з липня 2019 року по серпень 2019 року, що вплинуло на розрахунок заборгованості заробітної плати.

Відповідач Міністерство оборони України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Яценко Й. В. у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник Установи «28 Управління начальника робіт» адвокат Кириленко О. М. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вказував що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

У судовому засіданні Представник Міністерства оборони України - Кияниця Р. В. вказував, що проти апеляційної скарги заперечує. Зазначив, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у даній справі, а тому вимоги заявлені до Міністерства оборони України задоволенню не підлягають.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції вважав встановленим такі обставини.

Наказом державного секретаря МО України від 07 листопада 2018 року № 55-ДП ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Установи «28 управління начальника робіт».

07 листопада 2018 року між Міністерством оборони України, як органом управління майном, та ОСОБА_1 , як керівником, укладено контракт на виконання обов`язків начальника Установи «28 Управління начальника робіт» на період з 07 листопада 2018 року по 06 листопада 2021 року.

За умовами контракту керівник зобов`язався безпосередньо і через адміністрацію Установи «28 Управління начальника робіт» здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна, а орган управління майном зобов`язався створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці керівника.

Наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади начальника Установи «28 Управління начальника робіт» на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений з ним 07 листопада 2018 року, на підставі підпунктів «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 розділу 5 контракту.

На підставі постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2021 р. наказ Міністерства оборони України № 43-ДП від 02.08.2019 р. визнано незаконним та скасовано, поновлено позивача на роботі на посаді начальника Установи та стягнуто з Міністерства оборони України моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Постановою Верховного Суду від 08.07.2021 р. постанова Київського апеляційного суду м.Києва від 17.02.2021 р. залишена без змін.

Наказом Міністра оборони України від 13.10.2021 р. № 47-ДП визнано таким, що скасовано наказ державного секретаря Міністерства оборони України від 02.08.2019 р. № 43-ДП щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновлено на посаді начальника Установи «28 Управління начальника робіт», а також поновлено дію контракту.

Відповідно до наказу Міністра оборони України від 08.11.2021 р. № 48-ДП ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади начальника Установи «28 Управління начальника робіт» на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та підпункту «а» п.22 Контракту в зв'язку з закінченням дії контракту.

Обгрунтовуючи вимоги про наявність у підприємства заборгованості по заробітній платі станом на 02.08.2019 р. позивач посилається на довідки про заборгованість по заробітній платі начальника Установи ОСОБА_1. №226 від 13.06.2019 року за підписами Начальника Установи ОСОБА_1 та бухгалтера Гайової В. та №226/1 від 04.07.2019 року за підписами ТВО Начальника Установи Яценко И.В. та бухгалтера Гайової В .

Однак, як встановлено судом і зазначені обставини підтверджуються наданими відповідачем доказами,в Журналі реєстрації вихідної кореспонденції Установи «28 Управління начальника робіт» наявний запис про реєстрацію листа з вихідним №226 від 13.06.2019 року до Північного апеляційного господарського суду та відсутній запис за номером №226/1 від 04.07.2019 року, що підтверджується довідками від 26 жовтня 2021 року №105 та від 26 жовтня 021 року № 106.

Крім того, як встановлено судом, 04.07.2019 року бухгалтер Гайова В. перебувала на стаціонарному лікуванні. Зазначені обставини підтверджуютьсякопією листка непрацездатності.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вказував, що враховуючи зміст обов'язків та повноважень Міністерства оборони України відповідно до Положення про Міністерство, а також умови контракту, укладеного з позивачем, суд встановив, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за невиконання рішення суду, компенсації за невикористані відпустки за період 2019-2021 р.р., допомоги на оздоровлення за період 2019-2021 рр. заявлені до неналежного відповідача, в зв'язку з чим вони не підлягають задоволенню.

Задовольняючи частково вимоги до Установи «28 Управління начальника робіт» суд вважав встановленими такі обставини.

Відповідно до проведеного відповідачем розрахунку заборгованість установи на момент звільнення позивача 02.08.2019 р. становила 46107,85 гривень, з урахуванням розміру посадового окладу згідно умов Контракту та фактично відпрацьованого часу.

Такий розрахунок не був спростований позивачем належними та достатніми доказами.

Відповідно до встановлених судом обставин Установою був проведений розрахунок розміру заробітної плати, що підлягала виплаті позивачу за період з 13.10.2021 р. по 08.11.2021 р.. що становить 11362,32 гривні (без врахування обов`язкових платежів, що стягуються до бюджету).

23.06.2022 р. Установою «28 Управління начальника робіт» було здійснено перерахування на рахунок позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 37 116 грн. 82 коп., яка утворилась з квітня 2019 року станом на 02 серпня 2019 року та обрахована з розміру нарахованої зарбітної плати46107,85 гривень , згідно платіжного доручення № 34, а 18.08.2022 р. згідно платіжного доручення № 120 на рахунок позивача здійснено перерахування заборгованості по заробітній платі за період з 13.10.2021 р. по 08.11.2021 р.

З огляду на викладене, суд встановив що вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 78904,80 гривень не підлягають задоволенню, оскільки у відповідача на дату вирішення спору будь-яка заборгованість із заробітної плати перед позивачем відсутня.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача-2 компенсації за невикористану відпустку за 17 днів у розмірі 8 837,45 грн.

Згідно проведеного відповідачем розрахунку компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 07.11.2018 р. по 31.07.2019 р. розмір такої компенсації, враховуючи розмір посадового окладу позивача та нарахованої заробітної плати згідно відпрацьованого часу за цей період становить 7251,01 (без врахування обов`язкових платежів до бюджету).

Зазначені вимоги в цій частині були визнані відповідачем 2 в ході судового розгляду, є доведеними, розрахунок компенсації проведений відповідно до вимог чинного законодавства, а отже вони підлягають задоволенню.

В іншій частині вимоги позивача в цій частині (8837,45-7251,01) не підлягають задоволенню в зв'язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю.

Також підлягають частковому задоволенню вимоги позивача до відповідача 2 в частині стягнення компенсації втрати частини доходів в зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за період з серпня 2019 р. по листопад 2021 р.

Позивач просить стягнути з відповідача-2 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 9 776,36 гривень.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації за період з серпня 2019 р. по листопад 2021 р. відповідно до даних Держкомстату становить 115,4%.

Як встановлено судом, станом на 02.08.2019 р. заборгованість відповідача 2 перед позивачем по заробітній платі становила 46107,85 гривень, а також з врахуванням заборгованості з виплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 7251,01 гривень, розмір загальної заборгованості відповідача 2 складає 53358,86 гривень.

Заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку з врахуванням індексу інфляції за період з серпня 2019 по листопад 2021 р. становить 61673,12 гривень, отже інфляційні втрати частини заробітку позивача складають 8217,26 гривень.

Зазначені позовні вимоги також були визнані відповідачем та не оспорювались в цій частині.

В іншій частині вимоги позивач щодо стягнення інфляційних втрат не є доведеними.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову до відповідача Установи "28 Управління начальника робіт" відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог до відповідача Міністерства оборони України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем за тими позовними вимогами, які до міністерства спрямував позивач в поданій ним заяві.

Так належним відповідачем щодо заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку виконання рішення суду, компенсації за невикористані щорічні відпустки, матеріальної допомогу на оздоровлення - є роботодавець.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 731/115/20 (провадження № 61-15526св20) зазначено, що «встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Озерянського ЗЗСО І-ІІІ ступенів, яка є юридичною особою. Відповідно, на Озерянський ЗЗСО І-ІІІ ступенів як роботодавця покладено передбачений статтею 21 КЗпП України обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Згідно із приписами статті 80 Цивільного кодексу України юридична особа наділена цивільною правоздатністю і дієздатністю та може бути позивачем та відповідачем у суді. У відповідності до положень статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. ОСОБА_1, як позивач, просив суд, крім іншого, поновити його на посаді директора Озерянського ЗЗСО І-ІІІ ступенів з 14 лютого 2020 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за період затримки розрахунку. Із змісту вказаних вимог убачається, що вони стосуються прав та обов`язків Озерянського ЗЗСО І-ІІІ ступенів, як особи, за рахунок якої можливо задовольнити ці позовні вимоги. Разом із тим, Озерянський ЗЗСО І-ІІІ ступенів не був залучений до участі у справі в якості відповідача (співвідповідача)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 401/3088/17 (провадження № 61-44227св18) зазначено, що «згідно зі статтею 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи судові рішення по суті спору не звернули увагу, що ОСОБА_1 заявила свої вимоги про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової винагороди за сумлінну працю та відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням не до юридичної особи з якою перебувала у трудових відносинах - Великоандрусівської загально-освітньої школи І-ІІІ ступенів, правонаступником, якої після реорганізації є КЗ «Навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад», а до Великоандрусівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області та голови комісії з реорганізації ОСОБА_9. При цьому будь-які рішення сільської ради не були предметом оскарження в межах розглядуваної справи, а ОСОБА_9 у спірних правовідносинах, у тому числі при прийнятті оспорюваного наказу про звільнення ОСОБА_1 діяла не від власного імені, а як керівник навчального закладу - школи. Належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової винагороди за сумлінну працю та відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням мав бути роботодавець - Великоандрусівська загально-освітня школа І-ІІІ ступенів, яка на час пред`явлення позову мала статус юридичної особи, а в подальшому її правонаступник, яким після реорганізації став КЗ «Навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад»».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 733/1093/21 (провадження № 61-5550св22) зазначено, що «При зверненні із позовом ОСОБА_2 просила, зокрема, стягнути з Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 31 серпня 2021 року до дня поновлення на роботі; при відмові у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд зазначив, що фінансове забезпечення Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради, в тому числі виплату заробітної плати, покладено на відділ освіти Ічнянської міської ради, який не було залучено до участі у справі співвідповідачем; Апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із Більмачівською гімназією Ічнянської міської ради і саме на Більмачівську гімназію Ічнянської міської ради як роботодавця покладено передбачений статтею 21 КЗпП України обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату; за таких обставин суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що належним відповідачем за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відділ освіти Ічнянської міської ради; апеляційний суд не встановив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який належить стягнути із Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради».

ч. 1 та ч. 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до пп. 14.1.222 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами.

Саме на роботодавця покладений обов`язок виплати працівникові передбачених законом виплати.

Позивачем не заперечується той факт, що він перебував у трудових відносинах з Установою «28 Управління начальника робіт».

В даній справі роботодавцем ОСОБА_1 була Установа «28 Управління начальника робіт», а не Міністерство оборони України, як помилково вважає позивач.

Згідно Контракту з начальником Установи «28 управління начальника робіт» від 07 листопада 2018 року укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, Міністерство оборони України є лише органом управління майном (а. с. 51 том 1).

Відповідно до пункту 5 Контракту Керівник підзвітний органу управління майном у межах, установлених законодавством України, статутом Підприємства та цим контрактом через структурний підрозділ Міністерства оборони України (орган військового управління), на який покладено функціональне управління Підприємством (а. с. 51, 51 зворот том 1).

Згідно п. 16 Контракту за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, Керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частини доходу, одержаного Підприємством у результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених Керівнику посадового окладу у розмірі 13 256 грн 00 к. і фактично відпрацьованого часу (а. с. 54 том 1).

Табель обліку використання робочого часу (а. с. 71- 72 том 1), наказ № 9-о від 25 січня 2019 року про затвердження штатного розпису Установи «28 управління начальника робіт» (а. с. 57 том 1), штатний розпис Установи «28 управління начальника робіт» (а. с. 58, 59 том 1), наказ №5-В від 21 червня 2019 року про надання відпустки ОСОБА_1 , Наказ № 6-В від 24 червня 2019 року про скасування наказу від 21.06.2019 р. - всі ці внутрішні організаційно-розпорядчі документи видавались Установою «28 управління начальника робіт», а не Міністерством оборони України.

До обов`язків та повноважень роботодавця входить виплата працівникам заробітної плати, організація та забезпечення роботи працівників, таким чином саме Установа «28 управління начальника робіт» була роботодавцем ОСОБА_1 .

Доводи позивача, що у разі якщо суд відмовляє у вимогах до неналежного відповідача, то має прийняти рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача, колегія суддів не приймає до уваги та зазначає наступне.

ВеликаПалатаВерховного Суду упостанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) дійшла висновку, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, а заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України, суд за результатами розгляду справи відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, якщо позивачем заявлені конкретні вимоги до конкретного відповідача, суд не в праві розглядати ці вимоги до іншого відповідача, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Отже, у суду не було правових підстав стягувати з Установи «28 управління начальника робіт» заявлені позивачем вимоги до Міністерства оборони України, а саме: середній заробіток за вимушений прогул, середній заробіток за затримку виконання рішення суду, компенсацію за невикористані дні відпустки та матеріальну допомогу на оздоровлення.

Щодо часткового задоволення вимог заявлених до Установи «28 управління начальника робіт», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вже було зазначено вище ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад у розмірі 13 256 грн 00 к.

Позивач здійснюючи розрахунок заборгованості посилається на довідки про заборгованість по заробітній платі. Відповідно до довідки від 13.06.2019 року № 226 станом на 01.06.2019 р. розмір заборгованості складав 32 013,24 грн, згідно довідки від 04.07.2019 року № 226/1 станом на 01.07.2019 року розмір заборгованості складав 42 684,32 грн.

Вказані довідки підписані бухгалтером В. Гайовою .

Судом першої інстанції вірно встановлено, що бухгалтер В. Гайова з 01.07.2019 року по 15.07.2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні. Вказані обставини підтверджені листком непрацездатності (а. с. 60 том 1).

За таких обставин, та враховуючи, що другим підписантом довідок на які посилається позивач був він, суд першої інстанції надав їм вірну оцінку та виходив з доведеного розміру заробітної плати, відповідно до укладеного з позивачем контракту.

Крім того, згідно довідки від 13.06.2019 року № 226 вбачається, що позивачу у травні 2019 року нараховано 26 512 грн, однак матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що позивачу у вказаний період було збільшено посадовий оклад, нараховано будь-яку премію, грошову допомогу чи надбавку. Крім того, позивач не надав пояснень на підставі чого його посадовий оклад збільшено в два рази у травні 2019 року.

Оскільки така довідка підписана в тому числі і позивачем, у суду відсутні підстави вважати надані позивачем довідки належними та допустимими доказами підтвердження розміру заборгованості.

А відтак, усі розрахунки здійснені позивачем на підтвердження заявлених ним вимог не є належним чином обґрунтованими та доведеними, оскільки ґрунтувались лише на довідках про заборгованість по заробітній платі від 13.06.2019 року № 226 та від 04.07.2019 року № 226/1.

Доводи апеляційної скарги, що на підприємстві у зв`язку з заборгованістю по заробітній платі усім співробітникам видано відповідні довідки за підписом бухгалтера Гаєвої В. , не спростовують зробленого відповідачем розрахунку з урахуванням отриманих позивачем коштів, сукупний аналіз яких свідчить про відсутність заборгованості.

В судовому засіданні апеляційного суду вважаючи незаконним рішення в частині відмови в стягненні заборгованості по заробітній платі, позивач посилався на те, що він перебував у відпустці, але кошти за час відпустки від підприємства не отримав.

Перевіряючи вказані доводи, колегія суддів встановила, що відповідно до тих наказів, які позивач залишив на підприємстві, останній був відкликаний з відпустки.

Щодо посилань позивача що він перебував у відпустці у період з червня 2019 року по серпень 2019 року, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, і відповідач 2 у своєму розрахунку безпідставно знизив йому розмір заробітної плати, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року у справі № 761/32685/19 дійсно встановлено, що відповідач перебував у відпустці до 10 серпня 2019 року, однак це рішення скасовано постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, яку залишено без змін постановою Верховного суду від 08 липня 2021 року.

Ні у постанові Київського апеляційного суду, ні у постанову Верховного суду не встановлено факту перебування відповідача у відпустці у період з 24 червня 2019 року по 10 серпня 2019 року.

Таким чином доводи позивача у цій частині є безпідставними і не спростовують розрахунок наданий Установою «28 Управління начальника робіт».

Доводи позивача про те, що суд не вірно визначив суми, які були йому перераховані підприємством на картку, та наявність боргу, який безпідставно не був стягнутий, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до платіжного доручення від 23 червня 2022 року позивачу перераховано 37 116 грн. 82 коп.

Відповідно до платіжного доручення від 18 серпня 2022 року позивачу перераховано 9 146 грн. 67 коп.

Вказані суми є повним погашенням заборгованості по заробітній платі як на дату першого звільнення позивача так і заборгованості яка утворилась після поновлення позивача на роботі.

Апеляційним судом встановлено, що розбіжність в розрахунках заборгованості з заробітної плати, які робить позивач і відповідач, мають місце як через те, що позивач за основу взяв довідку про заробітну плату , в якій міститься інформація про безпідставне збільшення його заробітної плати вдвічі в травні 2019 року, яку суд першої інстанції правильно не прийняв, так і через те, що позивач не враховує, що перераховуючи позивачу кошти на картку, відповідач провів уже відрахування із заробітної плати позивача на обов`язкові податки, а позивач віднімає отримані ним кошти від заробітної плати, яка мала бути нарахована та не зменшує її на обов`язкові податки.

Суд також вірно визначив, що після поновлення позивача на роботі, йому підприємство зобов`язано сплатити лише кошти за фактично відпрацьовані дні, що і було зроблено.

Колегія суддів також дійшла висновку, що за позовними вимогами про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та індексації заробітної плати, саме відповідач зробив розрахунки, які відповідають вимогам законодавства, а розрахунки позивача зроблені не вірно, так як базою для визначення заявлених позивачем сум, останній помилково взяв більший розмір заробітної плати, ніж той який йому був визначений згідно контракту.

Доводи апеляційноїскарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуальногоправа, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днівз дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2023 року.

Головуючий О. В. Желепа

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик