Справа № 202/1403/21
Провадження № 2/202/47/2023
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(з а о ч н е)

13 квітня 2023 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Різниченко Я.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зняття з реєстрації місця проживання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася з позовом, в якому зазначає, що є власницею домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

За адресою АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2 , який не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин.

23 липня 2020 року до органу реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур була подана заява про зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання, на що отримана відмова.

Позивач звертає увагу, що фактично домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 це одне і те саме житлове приміщення.

Відповідач не проживає та не цікавиться домоволодінням, не сплачує комунальні платежі, його особистих речей у будинку немає.

Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинить.

Реєстрація відповідача порушує її право на вільне володіння та користування цим майном.

За цих підстав позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала суду копію свідоцтва про одруження та розірвання шлюбу, копію свідоцтва про народження дитини, копію рішення суду про стягнення з відповідача аліментів, копії постанов державного виконавця про арешт майна боржника, копію договору купівлі-продажу частини домоволодіння, копію витягу про реєстрацію права власності, копію технічного паспорта на домоволодіння, копію домової книги, копію рішення суду про визнання права спільної сумісної власності на майно, копію рішення суду про визначення часток у праві спільної сумісної власності, копію свідоцтва нотаріуса про посвідчення права власності стягувача на майно боржника, яке не було продано під час торгів, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на частини домоволодіння, копію листа з підписами сусідів, які засвідчили факт непроживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 впродовж одного року, тощо.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2021 року у справі було відкрите загальне позовне провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, неодноразово повідомлявся про час і місце розгляду справи, причину неявки не повідомив, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим судом проведений заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних у справі даних та доказів.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне:

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2000 року.

Мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 грудня 2006 року шлюб між сторонами був розірваний.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2006 року з ОСОБА_2 на користь на ОСОБА_4 були стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16.08.2006 року.

Також судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 вересня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. за реєстровим № 4151, ОСОБА_2 було придбано 1/3 частину будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_3 , та має наступні характеристики: 1 А-1 житловий будинок, житлова площа 42,4 кв.м., загальна площа 71,9 кв.м., 2 Б-1 житловий будинок, житлова площа 21,1 кв.м., загальна площа 36,3 кв.м., 3Е літня кухня, 4Ж сарай, 5Г вбиральня, 6Д вбиральня, 7З сарай, 8 № 1-1 2, І споруди, мостіння.

Ця 1/3 частина будинку з надвірними спорудами має загальну площу 35,3 кв.м., житлову площу 24,5 кв.м.

При цьому як вбачається з копії технічного паспорта на домоволодіння 1/3 частина домоволодіння по АДРЕСА_1 складається фактично з квартири АДРЕСА_4 (загальна площа 35,3 кв.м., житлова 24,5 кв.м.).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2007 року за позовом ОСОБА_4 було визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_5 площею 21,1 кв.м., загальною площею 36,3 кв.м. по вул. Амурській в м. Дніпропетровську із надвірними спорудами: Е-літня кухня, Ж-сарай, Г-вбиральня, Д-вбиральня, 3-сарай, № 1-1, 2 споруди і мостіння, розміщені на земельній ділянці площею 599 кв.м.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року було визначено частки ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у домоволодінні, а саме кожному визначено по 1/6 частині домоволодіння АДРЕСА_1 , та припинено їх право спільної сумісної власності на це майно.

Як вбачається з матеріалів справи, при виконанні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2115 від 23.10.2006, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 на користь матері ОСОБА_1 було звернуто стягнення на майно боржника, а саме на належну йому 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

У зв?язку з тим, що майно боржника не було реалізоване на торгах листом Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 17.10.2019 року ОСОБА_1 було запропоновано в рахунок погашення суми боргу залишити за собою непродане майно 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

21 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Мартиновою Н.В. - старшим державним виконавцем Індустріального ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, було видано позивачу ОСОБА_1 свідоцтво, яке зареєстроване в реєстрі за № 260 та яким посвідчено її право власності на 1/6 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2005 року з урахуванням судових рішень.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 21.02.2020 року було зареєстроване право власності ОСОБА_1 на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва приватного нотаріуса Кретової Н.Б. від 21.02.2020, реєстровий номер 260.

Також 12.03.2020 року зареєстроване право власності ОСОБА_1 на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2007 року по справі № 2-774/07 р. та рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2014 року по справі № 202/7913/14-ц.

Отже, позивач є одноособовим власником 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яка згідно матеріалів справи фактично складається з квартири АДРЕСА_6 загальною площею 35,3 кв.м., житловою площею 24,5 кв.м.

Відповідно до наявних у справі відомостей відповідач ОСОБА_2 зареєстрований з 19.12.2005 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстрації місця проживання, позивач посилається на те, що відповідач понад один рік у спірному домоволодінні не мешкає та реєстрація відповідача порушує її право власності на це майно.

Вирішуючи наявний спір, суд виходить з того, що відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тож, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

При цьому статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У своєму позові позивач стверджує, що відповідач понад один рік не проживає у спірному домоволодінні, його речі відсутні.

Факт відсутності відповідача впродовж одного року за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_2 підтверджується наданими позивачем підписами трьох сусідів, які засвідчили цей факт: ОСОБА_6 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_9 ).

Разом із тим, відповідач до суду не з`являється, доказів свого проживання та користування спірним домоволодінням або поважних причин непроживання в ньому чи відсутності в нього іншого житла не надав.

Отже, відповідачем не доведено, що позбавлення його права користування домоволодінням буде непропорційним втручанню в його право на житло, порушуватиме положення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Суд бере до уваги, що позивач є власником 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яке фактично складається з квартири АДРЕСА_6 .

Право власності відповідача на 1/6 частину цього домоволодіння припинено у 2020 році у зв`язку зі зверненням стягнення на це майно та переданням його у власність позивачу в рахунок боргу відповідача зі сплати аліментів на утримання дитини.

На час звернення позивача до суду та розгляду справи відповідач не є членом її сім`ї, оскільки шлюб між ними розірвано ще в 2006 році.

Більш того, в своєму позові ОСОБА_1 наполягає на тому, що відповідач у спірному домоволодінні понад один рік не мешкає, його особисті речі відсутні. З огляду на диспозитивність та змагальність судового процесу підстав недовіряти цим доводам позивача в суду немає.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач вправі вимагати усунення будь-яких порушень її прав, у тому числі з боку відповідача як колишнього члена її сім`ї та колишнього співвласника домоволодіння.

Підстави вважати припинення права користування відповідача спірним житлом непропорційним у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції в суду відсутні, оскільки відповідач втратив право власності на це житло, тривалий час не є членом сім`ї позивача, тобто обставини, які були підставою для користування ним цим житлом припинилися.

Відтак, інтереси позивача як власника та користувача житла перевищують інтереси відповідача як колишнього співвласника та колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування цим майном.

Тому позов у частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , то суд вважає, що вказані вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач не є власником всього домоволодіння, а власником 1/3 його частини та згідно з матеріалами справи відповідач значиться зареєстрованим саме за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником); 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування).

Тобто заява власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) або рішення суду про позбавлення права користування житлом, яке набрало законної сили, є самостійними підставами для зняття особи із зареєстрованого місця проживання (перебування).

У даному випадку визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 є достатнім та ефективним способом захисту прав позивача.

Тим більше, що позивачу не відмовлено уповноваженим органом у знятті відповідача з реєстрації місця проживання згідно з пунктом 50 вищевказаного Порядку.

При розподілі судових витрат, суд виходить із положень частини 1 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн.

Суд вважає, що у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути половину понесених нею витрат по сплаті судового збору в розмірі 454 грн.

Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки справу розглянуто у відсутності сторін, датою ухвалення рішення у розумінні положень статті 268 ЦПК України є дата складення повного тексту рішення.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право користування житловим приміщенням у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Це заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дані учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду складений 13 квітня 2023 року.

Суддя Н.Ю. Марченко