Справа № 314/2300/22
Провадження № 2/314/131/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Свідунович Н.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

секретар судового засідання Печонкіна В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/2300/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В якості спадкового майна ним успадковано земельну ділянку площею 6,8135 га та житловий будинок АДРЕСА_1 . У жовтні 2012 року сторони досягли домовленості щодо купівлю-продаж вищевказаного будинку, а також усіх істотних умов договору. На підтвердження досягнутої домовленості сторони уклали письмовий договір про завдаток. В якості завдатку позивач передала продавцю ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 30000,00 грн. Решту погодженої суми, а саме 34000,00 грн. вона зобов`язалась сплатити до квітня 2014 року. В свою чергу, відповідач передав позивачеві технічний паспорт на будинок, а також рішення Вільнянського районного суду Запорізької області, яким ОСОБА_3 визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, до складу якої входить спірний житловий будинок. Договір про завдаток також містить вказівку про те, що нотаріальне оформлення купівлі-продажу житлового будинку повинно бути проведено не пізніше 24.04.2014.

Позивач зазначає, що остаточно обумовлену вартість житлового будинку вона сплатила 19.06.2014, після чого тривалий час проживає у будинку АДРЕСА_1 , несе витрати по його утриманню, однак не може оформити право власності, оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку, хоча і жодних претензій до неї не висловлював.

На підставі викладеного, посилаючись на ч. 2 ст. 220 ЦК України, просить суд визнати за нею право власності на житловий АДРЕСА_1 , який складається із: житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сіней літ. «б», гаражу літ. «В», сараю літ. «Д», сараю літ. «Е», погребу літ. «пг», паркану № 1, колодязю № 2.

Ухвалою суду від 19.09.2022 позовну заяву залишено без руху, ОСОБА_1 надано строк для усунення недоліків.

11.10.2022 через канцелярію суду позивач подала документи на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 12.10.2022 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.01.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні позову у повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позов, заяв про розгляд справи за його відсутності не надав. У зв`язку із чим, причина неявки відповідача визнана судом неповажною.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, що відповідає ч. 4 ст. 223 ЦПК України.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини.

Позивач посилається на те, що у жовтні 2012 року сторони досягли усної домовленості щодо купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який ОСОБА_3 успадкував після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу вказаного житлового будинку, який буде укладений в майбутньому, 24.10.2012 між ОСОБА_5 (завдаткодавець) та ОСОБА_3 (завдаткодержатель) вкладено угоду про завдаток.

Згідно з п. 1 угоди про завдаток, сторони дійшли згоди в тому, що для забезпечення точного та належного виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який буде укладений в майбутньому, передбачена ним передоплата у розмірі 30000,00 грн., має статус завдатку.

Пунктом 5 цієї угоди встановлено, що дана угода про завдаток укладається для належного виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який буде укладений в майбутньому, але не пізніше 24.04.2014. Залишок суми, яка підлягає доплаті за договором купівлі-продажу становить 34000,00 грн., всього разом із завдатком загальну сума продажу будинку становить 64000,00 грн.

Позивач зазначає, що на виконання угоди про завдаток вона передала ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 30000,00 грн., а остаточно обумовлену вартість житлового будинку вона сплатила 19.06.2014. Вона тривалий час проживає у будинку АДРЕСА_1 , несе витрати по його утриманню, однак не може оформити право власності, оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку.

Таким чином, на думку позивача, сторони домовились з усіх істотних умов купівлі-продажу спірного житлового будинку, але відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, в зв`язку з цим є всі підстави визнати зазначений договір дійсним у судовому порядку та на підставі його умов визнати право власності на нерухоме майно за позивачем.

З такими доводами позивача суд не погоджується, оскільки вони не узгоджуються з вимогами законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Так, за ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. А згідно зі ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом з тим, суду не наданий будь-який письмовий договір, укладений сторонами, у тому числі попередній, щодо купівлі-продажу спірного житлового будинку, який би містив усі істотні умови договору, права, обов`язки та відповідальність сторін.

Поняття попереднього договору визначене у ст. 635 ЦК України, за яким попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором погоджуються сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлено актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Тож попередній договір містить лише обов`язок сторін укласти договір в майбутньому. Жодних підстав для переходу права власності або позбавлення будь-яких прав попередній договір не містить та не може вмістити в силу того, що ним визначаються лише умови можливого майбутнього основного договору.

При цьому, надана позивачем угода про завдаток не може вважатися навіть попереднім договором, а є, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, видом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (покупець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Для вирішення питання щодо можливості визнання дійсним будь-якого договору, необхідно виходити з правової характеристики предмету договору. За договором, про визнання права власності на виконання якого просить позивач, нібито на умовах, визначених у основному договорі, предметом є нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України, пов`язується із державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За правилами ч. 6 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації

За таких обставин, норми ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, до яких віднесено, зокрема, договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Також, згідно з відомостями, що містяться в технічному паспорті на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленому ОП ЗМБТІ, станом на 26.04.1988, власником вказаного будинку є ОСОБА_4 .

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 20.09.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12.06.2008 у цивільній справі № 2-260/2008 р., відповідачу ОСОБА_3 визначено додатковий 3-місячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, а саме земельної ділянки площею 6,8135 га та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_3 після постановлення рішення про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини вчинив дії, спрямовані на прийняття спадщини, передбачені ч. 1 ст. 1269 ЦК України, а саме звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою та отримав свідоцтво про право на спадщину в частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, суду не надано доказів, що відповідач ОСОБА_3 набув права власності на спірний житловий будинок, відповідно не надано доказів, що останній міг виступати продавцем за договором купівлі-продажу будинку, а спірний житловий будинок, відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України, міг бути предметом договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець).

Зважаючи, що суду не надано доказів належності ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_1 , враховуючи, що норми ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, до яких віднесено, зокрема, договір купівлі-продажу нерухомого майна, суд не знаходить правових підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказаний житловий будинок, отже, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання договору дійсним та визнання права власності - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 03.04.2023.

Суддя Наталія Миколаївна Свідунович

03.04.2023