Справа № 275/244/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2023 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Миколайчука П. В.,

із секретарем судового засідання Несенюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Брусилів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

13.03.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу, визнання права власності.

Позов мотивований тим, що 11 квітня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено в письмовій формі Договір купівлі-продажу майнового комплексу (далі - Договір). Згідно Договору купівлі-продажу від 11 квітня 2020 року - ОСОБА_2 продала та передала ОСОБА_1 , а він в свою чергу купив та прийняв наступне нерухоме майно:

майновий комплекс сільськогосподарського призначення (код 1271 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000), що знаходиться по АДРЕСА_1 та складається з кормокухні літ. «А» - цегляної, площею 136,3 кв.м, корівника літ. «Б» - цегляного, площею 905,4 кв.м., телятника літера «В» - цегляного, площею 858,3 кв.м., вагової - цегляної, літ. «Г», площею 37,4 кв.м., зерносховища - шлакоблочного, літ. «Д», площею 161,6 кв.м., будки водокачки - цегляної, літ. е, площею 21,4 кв.м, загальною площею 2060,3 кв.м (далі іменовано - «майно»). Щодо земельної ділянки, на котрій розташований майновий комплекс, то вона не приватизована, не орендована тощо. Процес оформлення в постійне користування земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:8106 площею 15, 7937 га, що розташована за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, Брусилівська ОТГ на якій знаходиться майно був розпочатий ОСОБА_2 , на підтвердження чого ОСОБА_1 при підписанні Договору було передано відповідні наступні документи. Позивач зазначає, що в Договорі купівлі-продажу сторони домовилися про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі-продажу. На виконання вказаного Договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 грн , Договір купівлі- продажу підписаний обома сторонами, що підтверджує факт передачі грошей в повному обсязі та факт передачі нерухомого майна.

Згідно п. 2.3. Договору купівлі-продажу - наступне нотаріальне посвідчення Договору мало бути здійснено протягом місяця з дня з дня його підписання, проте нотаріального посвідчення Договору так і не відбулось. Усні й письмові звернення позивача з вимогою нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріуса відповідачкою ігноруються, вона всіляко уникає зустрічей, тобто від нотаріального посвідчення Договору купівлі продажу ухиляється. Ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору порушує права позивача щодо вільного володіння та розпорядження своїм майном, унеможливлює посвідчення договору нотаріально.

Враховуючи вказане, посилаючись на положення ст. ст. 220, 328, 334, 392, 629, 638, 655, 657 ЦК України позивач просив суд визнати дійсним договір від 11.04.2020 та визнати за ним право власності на майновий комплекс, який є предметом договору.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 14.03.2023 в даній справі відкрито спрощене позовне провадження в справі призначено підготовче судове засідання.

В судове засідання 07.04.2023 сторони не з`явились, звернулись з заявам про розгляд справи без їх участі та просили затвердити мирову угоду, яку надали суду.

Враховуючи заяви сторін, суд розглядає питання затвердження мирової угоди без їх участі відповідно вимог ст. ст. 211, 223 ЦПК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши заяву про затвердження мирової угоди та дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

Згідно частини сьомої статті 49 ЦПК України, сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до частини першої - четвертої статті 207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Частиною п`ятою статті 207 ЦПК України визначено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі, якщо умови мирової угоди не суперечать закону, не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб (не сторін), суд визнає мирову угоду та закриває провадження у справі.

Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини чітко врегульовано законом і вони не можуть змінюватися волевиявленням сторін.

В ухвалі від 01 серпня 2018 року в справі № 760/15287/15-ц та постанові від 30 травня 2018 року у справі №759/4103/16-ц, Верховним Судом зроблено правові висновки, що суд відмовляє у затвердженні мирової угоди, якщо її умови стосуються прав та обов`язків сторін, які не входять до предмету позову, а також, якщо умови мирової угоди суперечать закону.

Таким чином, вирішуючи питання щодо затвердження мирової угоди, суд має з`ясувати в тому числі, чи не суперечать умови мирової угоди вимогам закону. Суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом є такою, що не може бути виконана відповідно до її умов, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору.

Згідно з наданою суду мировою угодою, підписаною сторонами 07.04.2023, у даній справі сторони погодили наступне:

- відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі;

- відповідач визнає за позивачем право власності на майновий комплекс сільськогосподарського призначення (код 1271 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000), що знаходиться по вулиці Шевченка-50А в селі Яструбна, Брусилівського району, Житомирської області та складається з кормокухні літ. «А» - цегляної, площею 136,3 кв.м, корівника літ. «Б» - цегляного, площею 905,4 кв.м., телятника літера «В» - цегляного, площею 858,3 кв.м., вагової - цегляної, літ. «Г», площею 37,4 кв.м., зерносховища - шлакоблочного, літ. «Д», площею 161,6 кв.м., будки водокачки - цегляної, літ. е, площею 21,4 кв.м, загальною площею 2060,3 кв.м;

- усі судові витрат покладаються на сторону, що їх понесла;

- угода підлягає виконанню в порядку, визначеному ЦПК та Законом України «Про виконавче провадження»;

- сторони розуміють процесуальні наслідки укладення угоди, їх волевиявлення є вільним, також текс угоди містить інші процесуальні застереження її укладення та виконання,

- укладення угоди є підставою для закриття провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, майновий комплекс, до складу якого входить нерухоме майно, було предметом договору між позивачем та відповідачем від 11.04.2020, договір укладено в простій письмовій формі без нотаріального оформлення (а.с.6-7).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 181, ч.ч. 1,2 ст. 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За правилами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» задекларовано засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, до яких віднесено: обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (п. 2); одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном та державної реєстрації прав (п. 2-1). За термінологією, визначеною в п. 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно і речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.

За роз`ясненнями в абзаці 1 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9: вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Отже, правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки.

Також і в п.4.1 Договору від 11.04.2020 сторони навели положення ст. 182 та 334 ЦК України щодо моменту виникнення права власної на Майно.

Оскільки договір купівлі-продажу від 11.04.2020, предметом якого є нерухоме майно, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації в імперативному порядку, унормованому ч. 1 ст. 210 ЦК України і ст.ст. 4, 5 Закону № 1952-IV, але не був підданий такому посвідченню і реєстрації, то такий договір не є укладеним в силу закону і не створює прав і обов`язків для сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 18 квітня 2011 року у справі № 3-28гс11 (щодо визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на придбане за договором майно з підстав ухилення відчужувача від нотаріального посвідчення даних договорів) та Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами, що викладені в постановах від 29 травня 2020 року у справі № 629/5243/16-ц, від 11 серпня 2020 року у справі № 207/4472/15-ц.

На підставі вищевикладеного, надавши правову оцінку умовам мирової угоди, суд приходить до висновку, що положення поданої сторонами мирової угоди від 07.04.2023 суперечать вимогам чинного законодавства, а тому суд приходить до висновку про відмову в затвердженні мирової угоди та продовження судового провадження у справі.

Позиція відповідача щодо визнання позовних вимог не впливає на висновок суду, адже умови угоди суперечать законодавству, що є самостійною й достатньою підставою для відмови в її затвердженні.

Суд також враховує, що сам факт визнання відповідачем позовних вимог спростовує твердження позивача про те, що наразі втрачена можливість обов`язкового нотаріального оформлення правочину з відчуження нерухомого майна у відповідності із унормованою процедурою.

Також, оскільки в своїх заявах до суду від 07.04.2023 сторони зазначали лише про розгляд питання про затвердження мирової угоди без їх участі, то, сприяючи сторонам у реалізації своїх процесуальних права в судовому засіданні, суд приходить до висновку про оголошення перерви в судовому засіданні.

З огляду на наведене та керуючись ст. ст. 207, 208, 255, 256, 258,260-261, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У затвердженні мирової угоди, укладеної 07.04.2023 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 у цивільній справі № 275/244/23 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу, визнання права власності - відмовити.

Оголосити перерву в судовому засіданні до 12-00 год 04 травня 2023 року.

В підготовче судове засідання викликати учасників справи.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає та набирає законної сили негайно після її проголошення.

Відповідно ч. 2 ст. 353 ЦПК України, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя П. В. Миколайчук