КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 368/707/21 Головуючий у суді І інстанції Кириченко В.І.
Провадження № 22-ц/824/31/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року та за апеляційними скаргами приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» та ОСОБА_1 на додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 20 грудня 2021 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості необлікованої електричної енергії внаслідок порушення правил роздрібного ринку електричної енергії, інфляційних збитків та трьох процентів річних,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські регіональні електромережі» (далі - ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь: 141 870,71 грн вартості необлікованої електричної енергії; 311,40 грн інфляційних збитків; 537,49 грн 3 % річних за користування грошовими коштами; 13 830,80 грн витрат за проведення криміналістичної експертизи; 2 270,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 лютого 2003 року між ВАТ «А.Е.С. Київобленерго», правонаступником якого є ПрАТ «Київобленерго», правонаступником якого у свою чергу являється ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», та ОСОБА_1 було укладено договір № 200858903 про користування електричною енергією, відповідно до якого відповідач несе відповідальність за збереження приладів обліку. Актом розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, який є додатком № 1 до договору, зазначена межа балансової належності, яка встановлена на ізоляторах опори № 236 ПЛ-10 кВ Л-33 «Халча», а також визначено, що споживач несе відповідальність за технічний стан електрообладнання, що знаходиться на його балансі. Тобто, відповідальність за стан електроустановки, засобів обліку та схеми була покладена на відповідача.

6 грудня 2019 року під час проведення перевірки дотримання споживачами Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ) за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено факт порушення пп. 5 п. 5.5.5 п. 8.2.4 ПРРЕЕ, про що складено акт про порушення № К041218 від 6 грудня 2019 року. Складання цього акту відбувалось у присутності ОСОБА_1 , який відмовився підписати його, що зафіксовано в акті та засвідчено підписами свідків. Представниками позивача виявлено наступне: «встановлено антени високочастотного генератора на корпус лічильника електричної енергії. Електрична енергія, що споживається приладом обліку не обліковується».

22 січня 2020 року позивачем проведено засідання комісії по розгляду актів про порушення ПРРЕЕ, оформлене протоколом № 217, на якому прийнято рішення про направлення вилучених речових доказів до акту про порушення від 6 грудня 2019 року на проведення експертного дослідження, а після отримання висновку повторно запросити споживача на комісію.

Висновком експерта за результатами проведення електротехнічного дослідження Незалежного інституту судових експертиз № 9613 від 7 грудня 2020 року встановлено, що при підключенні наданого на дослідження пристрою частотного випромінювання, який розмішений в полімерному корпусі чорного кольору, до джерела змінного струму напругою 220 В та частотою 50 Гц, при положенні потенціометру регулювання потужності у положенні максимуму (крайнє праве положення) і при розміщенні його робочої частини (коаксіального кабелю з відгалуженнями) біля лицьової частини прозорої кришки лічильника електричної енергії типу НІК 2301 АПЗ зав. № 0 року випуску, здійснюється високочастотний вплив (545,61 МГц) на лічильник електричної енергії, а саме повне блокування обліку електроенергії протягом всього періоду впливу.

Після отримання висновку експерта згідно із рішенням комісії від 26 січня 2021 року (протокол № 165) відповідачу зроблений розрахунок обсягу та вартості необлікованої електричної енергії по акту № К041218 від 6 грудня 2019 рокуна суму 141 870,71 грн, а також виставлений рахунок № від 30 грудня 2020 року з проведення криміналістичної експертизи ЗТВ на суму 13 830,80 грн, який відповідач мав оплатити. Вказані суми були включені у повідомлення про оплату за лютий 2021 року від 17 лютого 2021 року по акту порушення ПРРЕЕ № К041218 від 6 грудня 2019 року, яке надіслано відповідачу поштою. Ураховуючи, що розрахункові документи відповідачу надіслані 26 квітня 2021 року граничний термін оплати закінчився 1 червня 2021 року.

Однак, ОСОБА_1 добровільно не бажає сплачувати всю суму заборгованості, у зв`язку з чим з нього на користь ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» необхідно стягнути в судовому порядку вартість електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем ПРРЕЕ, з урахуванням пп. 5 п. 5.5.5. п. 8.2.4. ПРРЕЕ у розмірі 141 870,71 грн та витрати за проведення криміналістичної експертизи у розмірі 13 830,80 грн. Оскільки відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, то відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми за період з 1 червня 2021 року по 12 липня 2021 року у розмірі 311,40 грн та 537,49 грн відповідно.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

30 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Степаніщева В.В. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій просила стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Додатковим рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 20 грудня 2021 року вказану заяву задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грн.У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі на основне судове рішення позивач в особі представника - адвоката Кричевського В.В. просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував, що безпосередньо відповідач вчинив порушення ПРРЕЕ та мав на момент складання акту про порушення № К041218 від 6 грудня 2019 року відношення до об`єкту споживання електричної енергії, оскільки укладений ним договір про користування електричною енергієюне було розірвано у встановленому порядку. На підставі належним чином складеного за присутності споживача акту про порушення, що був посвідчений двома незацікавленими свідками, здійсненою процедурою розгляду даного акту на комісії із запрошенням відповідача, а також проведеною експертизою вилученого пристрою, за допомогою якого відбувався несанкціонований відбір електричної енергії, яка не обліковувалася засобом обліку, повністю спростовуються необґрунтовані висновки суду про недоведеність позовних вимог. При цьому заява відповідача про визнання боргу по акту порушення та суми нарахування необлікованої електричної енергії є визначальним доказом, який підтверджує виявлений факт несанкціонованого споживання відповідачем електроенергії.

В апеляційній скарзі на додаткове судове рішення позивач в особі вказаного вище представника просить його скасувати з мотивів недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат відмовити.

Представник відповідача вказав, що з огляду на сукупність наданих адвокатом послуг, витраченого ним часу та об`єму виконаної роботи, зважаючи на принцип співрозмірності, критерії пропорційності та розумності, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, ціну позову, прийняте за наслідками цього судове рішення про відмову у задоволенні позову, в суду першої інстанції не було підстав задовольняти заяву про ухвалення додаткового рішення та стягувати з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі, яка є явно завищеною.

В апеляційній скарзі на додаткове судове рішення відповідач в особі представника - адвоката Степаніщевої В.В. просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі.

Посилається на те, що суд не звернув увагу, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту, а суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Одночасно розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката в заявленій сумі є підтвердженими належними доказами у справі, а позивачем не доведено неспівмірності цих витрат та не обґрунтувано необхідність зменшення розміру їх відшкодування. Ухвалюючи додаткове рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката, судом не наведено доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення представник відповідача - адвокат Ясинецький О.А. просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, посилаючись на необґрунтованість його доводів щодо неспіврозмірності заявленої суми витрат на правову допомогу та відсутність клопотання в районному суді про зменшення розміру таких витрат.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу на основне судове рішення слід частково задовольнити, а апеляційні скарги на додаткове рішення залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення по суті спору не відповідає.

Судом встановлено, що ПрАТ «Київобленерго», правонаступником якого із 3 вересня 2020 року є ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», здійснює постачання електричної енергії за регульованими тарифами на території Київської області, в тому числі до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору № 03 про користування електричною енергією (для споживачів з малим споживанням) від 12 лютого 2003 року, укладеного між ВАТ «А.Е.С. Київобленерго» та приватною особою ОСОБА_2

6 грудня 2019 року о 7 год. 30 хв. при проведені перевірки дотримання споживачами ПРРЕЕ на території споживача в с. Халча Кагарлицького району Київської області працівниками Кагарлицького районного підрозділу ПрАТ «Київобленерго» у складі п`яти осіб за участі власника житлового будинку по АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 та двох свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_3 , складено акт про порушення № К041218, яким зафіксовано порушення підпункту 5 пункту 5.5.5 ПРРЕЕ, яке полягає у встановленні антени високочастотного генератора на корпус лічильника електричної енергії і електрична енергія, що споживається приладом обліку, не обліковується.

22 січня 2020 року комісією по розгляду акту № К041218 від 6 грудня 2019 року про порушення ПРРЕЕ проведено засідання за відсутності ОСОБА_2 , на якому прийнято рішення, оформлене протоколом № 217, про направлення вилучених речових доказів до акту про порушення, упакованих в сейф-пакет № UA00088144, на проведення експертного дослідження, після отримання висновку повторно запросити споживача на комісію.

Згідно із висновком експерта ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» за результатами проведення електротехнічного дослідження № 9613 від 7 грудня 2020 року, при підключенні наданого на дослідження пристрою частотного випромінювання, який розмішений в полімерному корпусі чорного кольору, до джерела змінного струму напругою 220 В та частотою 50 Гц, при положенні потенціометру регулювання потужності у положенні максимуму (крайнє праве положення) і при розміщенні його робочої частини (коаксіального кабелю з відгалуженнями) біля лицьової частини прозорої кришки лічильника електричної енергії типу НІК 2301 АПЗ зав. № 0 року випуску, здійснюється високочастотний вплив (545,61 МГц) на лічильник електричної енергії, а саме повне блокування обліку електроенергії протягом всього періоду впливу.

Відповідно до рішення комісії по розгляду акту № К041218 про порушення ПРРЕЕ, оформленого протоколом № 165 від 26 січня 2021 року, виявлене порушення кваліфіковано як з вини споживача, вчинене відкритим способом та ухвалено виконати розрахунок згідно пункту 8.4.11 ПРРЕЕ за період 365 днів з 7 грудня 2018 року по 6 грудня 2019 року по тарифах, що діяли протягом періоду порушення.

На підставі зазначеного протоколу позивачем було виготовлено ОСОБА_2 , розрахунок обсягу та вартості необлікованої електричної енергії згідно порядку, визначеного главою 8.4 розділу VІІІ ПРРЕЕ, по акту № К041218 від 6 грудня 2019 року на загальну суму 141 870,71 грн, а також виставлений рахунок № від 31 грудня 2020 року з проведення криміналістичної експертизи ЗТВ на суму 13 830,80 грн.

Вказані суми були включені у повідомлення про оплату за лютий 2021 року від 17 лютого 2021 року по акту порушення ПРРЕЕ № К041218 від 6 грудня 2019 року, яке надіслано ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів вчинення саме відповідачем порушення ПРРЕЕ, на яке він посилався, обґрунтовуючи свої вимоги, а тому відсутній обов`язок у відповідача відшкодувати позивачу вартість необлікованої електричної енергії, інфляційні втрати, 3 % річних та витрати за проведення криміналістичної експертизи.

Такий висновок суд зробив на підставі того, що в акті про порушення не зазначено прізвища відповідача - ОСОБА_1 , як особи, що була присутня під час проведення технічної перевірки, а власниками житлового будинку, де було виявлено факт безоблікового споживання електричної енергії, є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно договору дарування від 25 травня 2017 року.

Позивач не довів, що акт підписала незаінтересована особа, яка могла засвідчити відмову особи, що допустила представників оператора системи на об`єкт для перевірки, від підписання акту про порушення і що цією особою є саме відповідач, а позивач не забезпечив явку свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , які зазначені в цьому акті і підписали його, для їх допиту в судовому засіданні, тому вказаний акт не є допустимим доказом у справі.

Також суд визнав недопустимим доказом висновок експерта за результатами проведення електротехнічного дослідження № 9613 від 7 грудня 2020 року, так як для проведення цієї експертизи використано лічильник електричної енергії типу НІК 2301 АПЗ зав. №0 року випуску, який відповідно до акту про порушення не вилучався і не направлявся на експертизу, а також відсутні докази його правомірного вилучення.

Зроблений позивачем розрахунок необлікованої електричної енергії по акту на суму 141 870,71 грн теж є недопустимим доказом у справі, адже позивачем не надано доказів, що він повідомив відповідача в установленому порядку рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення про дату, час та місце проведення засідання комісії після отримання висновку експерта.

Посилання позивача на те, що відповідач у заяві визнав факт порушення по акту № К041218, на переконання суду, є непереконливими, адже відповідач не визнає цієї обставини і в заяві від 30 червня 2021 року на ім`я директора із взаємодії з клієнтами про можливість укладення графіку погашення дебіторської заборгованості за актом про порушення він не вказував, що станом на 6 грудня 2019 року був споживачем електроенергії чи власником житлового будинку або вчинив порушення ПРРЕЕ.

Крім того, на час складання акту про порушення між сторонами жодних договірних відносин чи зобов`язань не існувало, оскільки у зв`язку з набранням чинності ПРРЕЕ договір про користування електричною енергією від 12 лютого 2003 року, на який посилався позивач, з 1 січня 2019 року втратив свою чинність. Інший договір про надання послуг з розподілу електричної енергії між позивачем та відповідачем не укладався і є недоведеним факт того, що відповідач починаючи з 11 квітня 2012 року (після зміни власника об`єкту) використовував електричну енергію із системи розподілу/передачі на вказаному об`єкті та/або вчинив будь які інші дії, які б свідчили про його бажання приєднатися до умов такого договору.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовідносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії за період існування спірних правовідносин сторін регулюються статтею 714 ЦК України, Законом України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 (далі - ПРРЕЕ).

Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується сплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

За пунктом 84 статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.

Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України «Про ринок електричної енергії» основний споживач зобов`язаний укласти з оператором системи розподілу, на території здійснення ліцензованої діяльності з розподілу якого розташовані його мережі, договір про спільне використання електричних мереж за типовою формою, затвердженою регулятором.

Відповідно до частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний: 1) сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; 2) надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії; 3) дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів; 4) врегулювати у порядку, визначеному кодексом систем розподілу, відносини щодо технічного забезпечення розподілу електричної енергії з оператором системи розподілу.

Згідно зі частиною першою статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку, які порушили нормативно-правові акти, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, несуть відповідальність згідно із законом. До правопорушень на ринку електричної енергії, зокрема відносяться крадіжка електричної енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики, споживання електричної енергії без приладів обліку.

Положення Закону України «Про ринок електричної енергії» деталізовані нормами ПРРЕЕ, підпунктом 11 пункту 5.2.1 (у редакції, чинній на час складання акта про порушення) яких передбачено, що на відшкодування збитків, які виникли через дії чи бездіяльність споживача, іншого електропостачальника, власника мереж, оператора малої системи розподілу, оператора системи, постачальника послуг комерційного обліку.

Згідно з підпунктами 5, 20 пункту 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний: дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів; не допускати безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача, а також відшкодовувати збитки, завдані оператору системи та/або споживачу (основному споживачу), у разі виявлення безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача

За підпунктом 3 пункту 1.1.2 ПРРЕЕ акт про порушення - документ установленої форми, який складається для фіксації факту порушення на об`єкті споживача цих Правил та який є підставою для визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії.

Відповідно до пункту 8.2.4 ПРРЕЕ у разі виявлення представниками оператора системи пошкоджень чи зриву пломб та/або індикаторів, установлених у місцях, указаних в акті про пломбування, або пошкоджень відбитків тавр на цих пломбах, пошкодження розрахункових засобів вимірювальної техніки, явних ознак втручання в параметри розрахункових засобів вимірювальної техніки з метою зміни їх показів, самовільних підключень до електричних мереж розрахунок обсягу електричної енергії, який підлягає оплаті, здійснюється відповідно до порядку, визначеного главою 8.4 цього розділу.

У пункті 8.2.5 Правил зазначено, що у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником оператора системи, від якого споживач одержує електричну енергію, порушень цих Правил, у тому числі фактів безоблікового споживання електричної енергії, на місці виявлення порушення у присутності споживача (представника споживача) або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки (за умови посвідчення цієї особи), оформлюється акт про порушення згідно з формою, наведеною в додатку 8 до цих Правил.

Акт про порушення складається представниками оператора системи, які мають таке право згідно з посадовою інструкцією, пройшли відповідне навчання та інструктаж, після пред`явлення ними службових посвідчень.

В акті про порушення мають бути зазначені зміст виявленого порушення з посиланням на відповідні пункти цих Правил та всі необхідні для визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії параметри, що характеризують електроустановку споживача, схему підключення електроустановки споживача та її графічне зображення із зазначенням: меж балансової належності; перерізів та матеріалу всіх проводів (кабелів), наявних у схемі підключення; номінальної сили струму спрацювання комутаційних апаратів, задіяних у схемі підключення; фазування лічильника на дату оформлення акта про порушення.

Споживачі, представники оператора системи, інші особи, присутні при перевірці, під час здійснення перевірки електроустановок мають право здійснювати фото- та відеозйомку для фіксації виявлених порушень та/або відмови споживача (представника споживача або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки) підписувати акт про порушення, про що зазначається в акті про порушення.

В акті про порушення заповнюються всі графи та рядки без пропусків. Виправлення чи підчищення не допускаються. Текст повинен бути однозначним, без можливості подвійного тлумачення.

В акті зазначаються заходи, яких було вжито або яких необхідно вжити для усунення допущених порушень.

Акт про порушення складається у двох примірниках, один з яких передається або надсилається споживачеві.

Акт про порушення підписується представником (представниками) оператора системи, який (які) брали участь у перевірці, та споживачем (представником споживача) або іншою особою, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки (за умови посвідчення цієї особи).

У разі відмови споживача (представника споживача або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки) підписати акт про порушення в ньому робиться запис про відмову. У цьому разі акт про порушення вважається дійсним, якщо його підписали більше одного уповноваженого представника оператора системи та незаінтересована особа (представник житлово-експлуатаційної організації, балансоутримувача або управителя будинку, виборна особа будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоорганізації населення або представник органу місцевого самоврядування, інший споживач тощо) за умови посвідчення цієї особи або більше одного уповноваженого представника оператора системи, а відмова споживача (представника споживача або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки) підписувати акт про порушення підтверджується відеозйомкою.

До акта про порушення сторонами можуть бути додані пояснення, зауваження та докази, перелік яких (за наявності) зазначається в цьому акті.

Представники оператора системи перед складанням акта про порушення зобов`язані повідомити споживача про його право внести пояснення та зауваження до акта, викласти мотиви своєї відмови від його підписання або підписати його без зауважень.

Облік бланків актів про порушення ведеться оператором системи у пронумерованому, прошнурованому та скріпленому печаткою журналі.

Акти про порушення та документи, що підтверджують факт їх отримання споживачем, повинні зберігатися оператором системи протягом трьох років з дня оформлення акта про порушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц (провадження № 14-503цс18) зроблено висновок про те, що акт про порушення є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення перевірки дотримання цих Правил, тому оскарження лише факту складення такого акта, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Зазначений акт може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо відшкодування матеріальних збитків, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо дійсності цього акта.

Згідно із положеннями пункту 8.2.6 ПРРЕЕ на підставі акта про порушення уповноваженими представниками оператора системи під час засідань комісії з розгляду актів про порушення визначаються обсяг необлікованої електричної енергії та сума завданих споживачем збитків.

Комісія з розгляду актів про порушення створюється оператором системи і має складатися не менше ніж з 3 уповноважених представників оператора системи.

Споживач має право бути присутнім на засіданні комісії з розгляду актів про порушення.

Споживач має бути повідомлений оператором системи про місце, час і дату засідання комісії не пізніше ніж за 7 календарних днів до призначеної дати засідання.

У разі відмови споживача або представника споживача від отримання акта про порушення, у якому визначено місце, час та дату проведення засідання комісії, або окремого повідомлення про місце, час і дату засідання комісії оператор системи направляє споживачу таке повідомлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу, визначену в даних щодо споживача, наявних в оператора системи. У такому разі оператор системи має право розглянути акт про порушення на засіданні комісії, яке має відбутися по закінченню 30 календарних днів від дати направлення споживачу такого повідомлення. За зверненням споживача оператор системи може розглянути акт про порушення на засіданні комісії раніше указаного терміну.

Акт про порушення, не розглянутий у визначеному цими Правилами порядку протягом 60 календарних днів від дня його складення, вважається недійсним та підлягає скасуванню (крім випадків необхідності проведення експертизи пломб, індикаторів та/або засобу вимірювальної техніки електричної енергії для встановлення факту порушення). Якщо для розгляду акта про порушення необхідні результати експертного дослідження, зазначений термін розгляду відраховується з дати їх отримання оператором системи від експертної установи.

Комісія з розгляду актів про порушення може повторно розглянути акт про порушення в порядку, встановленому цими Правилами, на підставі звернення споживача, на вимогу Регулятора, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в галузі електроенергетики, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики в електроенергетичному комплексі, або за рішенням суду. За рішенням оператора системи у зв`язку з отриманням результатів експертизи чи інших даних, які не були відомі на момент ухвалення рішення комісією, але мають суттєве значення, рішення комісії може бути переглянуте у порядку, встановленому цими Правилами, протягом 1 року, починаючи з дня, наступного за днем його прийняття.

Рішення комісії оформлюється протоколом, копія якого видається споживачу.

У разі причетності споживача до порушення цих Правил у протоколі зазначаються відомості щодо обсягу та вартості необлікованої електричної енергії. В такому разі разом з протоколом споживачу надаються розрахунок обсягу та вартості необлікованої електричної енергії з посиланням на відповідні пункти глави 8.4 цього розділу та розрахункові документи для оплати необлікованої електричної енергії та/або збитків.

У частині третій статті 12, частині першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою зобов`язаний довести наявність порушених його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити про те, що предметом позовних вимог у справі є стягнення вартості необлікованої електроенергії, у зв`язку з чим визначальним питанням є саме доведеність факту порушення ПРРЕЕ споживачем. Наявність або відсутність такого порушення має бути встановлена судом з урахуванням усіх обставин, пов`язаних із цим порушенням.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.

При вирішенні спору у справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що акт про порушення № К041218 від 6 грудня 2019 року, в якому має бути зафіксовано факт порушення на об`єкті споживача ПРРЕЕ, що є підставою для визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії, не є належним і допустимим доказом порушення ОСОБА_1 . ПРРЕЕ, оскільки цей доказ не відповідає положенням, зокрема статті 77 ЦПК України.

Так, пункт 8.2.5 ПРРЕЕ визначає як випадки, за наявності яких оформлюється акт про порушення згідно з формою, наведеною в додатку 8 до ПРРЕЕ, а саме, у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником оператора системи, від якого споживач одержує електричну енергію, порушень ПРРЕЕ, у тому числі фактів безоблікового споживання електричної енергії, так і місце оформлення відповідно акта про порушення, а саме, на місці виявлення порушення.

При цьому зазначеним пунктом 8.2.5 ПРРЕЕ визначено коло осіб, у присутності яких оформлюється відповідний акт про порушення та коло осіб, якими такий акт про порушення підписується. Зокрема, такими особами, згідно з підпунктами 1, 8 пункту 8.2.5 ПРРЕЕ, є представник (представники) оператора системи, який (які) брали участь у перевірці, та споживач (представник споживача) або інша особа, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки (за умови посвідчення цієї особи).

Аналогічні вимоги містить і пункт 6.5.13 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, яким передбачено, що у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки порушень цього Кодексу або ПРРЕЕ, зокрема фактів безоблікового споживання електричної енергії, пошкодження чи зриву пломб тощо, на місці виявлення порушення у присутності споживача (представника споживача) або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки (за умови посвідчення цієї особи), оформлюється акт про порушення відповідно до ПРРЕЕ.

У пункті 1.1.2 ПРРЕЕ визначено, що споживач - це фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.

У юридичній практиці посвідченням особи розуміється вчинення дій щодо встановлення особи.

За змістом частини третьої статті 43 Закону України «Про нотаріат» встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи.

Як свідчать матеріали справи, на підтвердження своїх вимог про стягнення з ОСОБА_1 вартості необлікованої електричної енергії внаслідок ПРРЕЕ,ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» надало суду копію першої сторінки паспорту громадянина України та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера відповідачу, в яких зазначено прізвище останнього як « ОСОБА_1 », однак акт про порушення № К041218 від 6 грудня 2019 року був складений працівниками Кагарлицького РП щодо споживача електроенергії ОСОБА_2 , тобто в акті, яким зафіксовано порушення підпункту 5 пункту 5.5.5 ПРРЕЕ за адресою: АДРЕСА_1 , не зазначено про відповідача як особу, що була присутня під час проведення технічної перевірки засобу вимірювальної техніки.

Зі змісту вказаного акту про порушення № К041218 вбачається, що під час його складання був вилучений високочастотний генератор, який поміщений у спеціальний пакет, опломбований пломбою № UA00088144, про що складений акт про пломбування від 6 грудня 2019 року № 066655, а при повірці засобу вимірювання встановлено, що лічильник типу НІК 2301 АПЗ зав. № 0558218 не пошкоджено, як і не виявлено впливу (пошкодження) індекаторів дії випливу постійного (змінного) магнітного або електричного полів. ОСОБА_2 зауваження до акту про порушення не вносив і від його підпису відмовився, що засвідчено підписами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . До акту додавалися фото- та відеоматеріали, сейф-пакет з речовим доказом № UA00088144, акт технічної перевірки № 066655.

В суді першої інстанції відповідач категорично заперечував свою присутність при оформленні акту про порушення № К041218, факт відмови від підписання і ознайомлення з ним, а також засвідчення такої відмови вищевказаними свідками.

Вирішуючи спір, суд обґрунтовано прийняв до уваги зазначені посилання сторони відповідача як такі, що не спростовані позивачем жодними доказами у справі, в тому числі фото- та відеоматеріали, які додавалися до акту про порушення ПРРЕЕ та які відсутні в матеріалах справи, та показами незаінтересованих осіб ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , яких під час розгляду справи не вдалося ідентифікувати та явку яких до суду позивач не забезпечив для допиту в судовому засіданні, незважаючи на те, що суд двічі робив перерву у судовому засіданні для надання представнику позивача можливості з'ясувати адреси місця проживання зазначених осіб та інші їх анкетні дані.

Натомість, судовим розглядом встановлено, що ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11 квітня 2021 року у справі № 2-225/12 про поділ майна було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за якою право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було визнано за ОСОБА_4 .

Згідно із довідкою старости сіл Халча, Воронівка, Виселкове, Зікрачі Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області № 86 від 21 вересня 2021 року власниками вищевказаного житлового будинку з 2017 року по даний час є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно договору дарування часток житлового будинку від 25 травня 2017 року. У даному будинку з 2017 року по даний час ніхто не зареєстрований та фактично не проживає.

Водночас громадяни ОСОБА_9 та ОСОБА_3 в селах Халча, Воронівка, Виселкове, Зікрачі також не зареєстровані та не проживають.

Отже, місцевий суд на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів вірно встановив, що в акті про порушення наведено інформацію про його підписання, у тому числі двома свідками, якими засвідчено відмову споживача підписувати акт про порушення, проте ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» належними і допустимими доказами не було доведено тих обставин, що ці свідки є незаінтересованими особами і в дійсності засвідчили відмову особи, що допустила представників оператора системи на об`єкт для перевірки, від підписання акту про порушення і що цією особою є саме відповідач.

Надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що акт про порушення № К041218 від 6 грудня 2019 року складено (одержано) з порушенням вимог закону - пункту 8.2.5 ПРРЕЕ, тому є підстави для застосування до цього доказу приписів статей 77, 78 ЦПК України.

Також суд правомірно визнав недопустимим доказом висновок експерта за результатами проведення електротехнічного дослідження № 9613 від 7 грудня 2020 року на замовлення позивача з огляду на таке.

Відповідно до пункту 8.4.4 ПРРЕЕ факт пошкодження пломб та/або індикаторів, та/або засобів вимірювальної техніки, факт втручання споживача в роботу засобів вимірювальної техніки, крім випадків спрацювання індикаторів (фіксації індикаторами впливу фізичних полів), має бути підтверджений експертизою, проведеною спеціалізованою організацією (підприємством), яка має право на її проведення відповідно до законодавства (далі - експертиза). До отримання оператором системи результатів експертизи положення цієї глави не застосовуються для визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії, за винятком випадків, передбачених цим пунктом.

Для забезпечення проведення експертизи оператор системи має зняти, упакувати, опломбувати та направити на експертизу пломби та/або засоби вимірювальної техніки, а також інші технічні засоби, якими здійснювалося втручання в роботу засобів вимірювальної техніки (за наявності). Якщо оператором системи до моменту передачі засобів вимірювальної техніки, індикаторів та/або пломб на експертизу пошкоджено упаковку та/або пломби, встановлені на ній, положення цієї глави не застосовуються.

За змістом статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта повинно бути зазначено, зокрема, питання, що були поставлені експертові, та які матеріали експерт використав.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, під час складання акту про порушення № К041218 був вилучений лише високочастотний генератор, за допомогою якого відбувалося безоблікове споживання електроенергії, який поміщений у спеціальний пакет, опломбований пломбою № UA00088144, про що складений акт про пломбування від 6 грудня 2019 року № 066655, які були додатками до цього акту.

Комісією по розгляду акту № К041218 від 6 грудня 2019 року про порушення Правил було прийнято рішення від 22 січня 2020 року, оформлене протоколом № 217, про направлення вилучених речових доказів до акту про порушення, упакованих в сейф-пакет № UA00088144, на проведення експертного дослідження, а після отримання висновку повторно запросити споживача на комісію.

Між тим, висновок № 9613 від 7 грудня 2020 року був виготовлений судовим експертом Пампухою Г.Г. на підставі заяви ПрАТ «Київобленерго», що надійшла до експертної установи 16 червня 2020 року за вх. № 258, разом із сейф- пакетами № UA00108999 та № UA00088144, які зображені на фото у додатках № 1-3 до висновку.

Отже, для проведення електротехнічного дослідження судовим експертом було використано лічильник електричної енергії типу НІК 2301 АПЗ зав. № 0 року випуску, який відповідно до акту про порушення не вилучався представниками позивача і не направлявся на експертизу у встановленому пунктом 8.4.4 ПРРЕЕ порядку.

За таких обставин висновок експерта ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» за результатами проведення електротехнічного дослідження № 9613 від 7 грудня 2020 року має всі ознаки недопустимого доказу в розумінні статті 78 ЦПК України, а відтак правильно не взятий судом першої інстанції до уваги при вирішенні спору.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі обставини, у тому числі одержання акту про порушення № К041218 від 6 грудня 2019 року та висновку експерта № 9613 від 7 грудня 2020 року з порушенням закону та не прийняття їх судом як належних і допустимих доказів відповідно до вимог статей 77, 78 ЦПК України, а також не підтвердження втручання в роботу засобу обліку електричної енергії на об`єкті споживача відповідно до ПРРЕЕ висновком проведеної експертизи, що було оцінено судом за правилами, встановленими статтями 89, 110 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості необлікованої електричної енергії, інфляційних збитків, 3 % річних за користування грошовими коштами та витрат за проведення криміналістичної експертизи.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач у заяві від 30 червня 2021 року визнав факт порушення по акту № К041218 колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки у цій заяві на ім`я директора із взаємодії з клієнтами факт порушення відповідачем підпункту 5 пункту 5.5.5 ПРРЕЕ, яке полягало у встановленні антени високочастотного генератора на корпус лічильника електричної енергії, в результаті споживання електроенергії не обліковувалося, не визнавався, а лише зазначено прохання розглянути можливість укладення графіку погашення дебіторської заборгованості за актом про порушення по номеру особового рахунку.

При цьому, як було встановлено вище, станом на 6 грудня 2019 року ОСОБА_1 не був ані споживачем електроенергії, ані власником чи законним користувачем житлового будинку, а вчинення ним порушення ПРРЕЕ не доведено належними і допустимими доказами у справі.

Крім того, в розпорядженні суду першої інстанції не було доказів повідомлення відповідача в установленому порядку рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення про дату, час та місце проведення засідання комісії від 26 січня 2021 року після отримання 15 грудня 2020 року висновку експерта, тобто за 30 днів до дати засідання комісії, що позбавило права відповідача бути присутнім на засіданні та можливості надати свої заперечення комісії, в тому числі щодо порядку здійснення розрахунку необлікованої електричної енергії по акту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції в рішенні також вказав, що у зв`язку з набранням чинності ПРРЕЕ, затверджених постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312, договір про користування електричною енергією від 12 лютого 2003 року, на який посилався позивач, з 1 січня 2019 року втратив свою чинність. Інший договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 між сторонами не укладався і його примірник позивач суду не надав, тому на час складання акту про порушення між позивачем та відповідачем договірних відносин не існувало.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до 19 квітня 2018 року набрали чинності Правила роздрібного ринку електричної енергії, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312, які регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими правилами.

Відповідно до пунктів 2, 6 Постанови від 14 березня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється до 01 грудня 2018 року шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови.

До укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, який укладається зі споживачем, договірні відносини між споживачем та суб`єктом господарювання, що провадить діяльність з розподілу електричної енергії на підставі ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами (або ОСР як правонаступником за договорами про користування електричною енергією та договорами про постачання електричної енергії), урегульовуються окремими положеннями діючих договорів про користування електричною енергією або договорів про постачання електричної енергії (у частині взаємовідносин споживача і електророзподільної організації), які не суперечать вимогам чинного законодавства у сфері електроенергетики. Зокрема сторони керуються вимогами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) з питань потужності, якості електроенергії, окремих процедурних питань тощо. У разі виникнення суперечності між нормами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) та нормами законодавства про електроенергетику сторони керуються вимогами чинного законодавства.

Після укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії договори про користування електричною енергією та договори про постачання електричної енергії продовжують свою дію в частині регулювання відносин щодо заборгованості/переплати за цими договорами з відповідними правами та обов`язками, пов`язаними з такою заборгованістю/переплатою, а також щодо нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії тощо.

В іншій частині договори про користування електричною енергією та договори про постачання електричної енергії припиняють свою дію.

Згідно з абзацами 37 та 47 пункту 1.1.2 ПРРЕЕ об`єкт побутового споживача - житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщені за однією адресою та належать одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування. Побутові потреби - споживання (використання) електричної енергії для задоволення умов постійного або тимчасового проживання та/або перебування фізичних осіб на об`єкті побутового споживача, включаючи прибудинкову (присадибну територію), у тому числі для індивідуального будівництва (реконструкції) об`єктів приватного домогосподарства, крім потреб підприємницької, господарської діяльності.

Як передбачено, положеннями пункту 1.2.15 ПРРЕЕ, укладення, внесення змін, продовження строку дії чи розірвання будь-якого із договорів, передбаченого цими Правилами, здійснюється відповідно до вимог законодавства та цих Правил.

Для договорів, які укладаються шляхом приєднання до умов договору, укладення договору можливе шляхом підписання заяв-приєднань, оплати виставленого рахунку, споживання будь-якого обсягу електричної енергії (за умови відсутності направлених заперечень щодо договірних умов в цілому чи частково) через особистий кабінет в електронній формі (в установленому законодавством порядку).

На роздрібному ринку не допускається споживання (використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами.

Електропостачальники зобов`язані повідомляти оператора системи розподілу (передачі) про укладення та припинення договору із споживачем в установленому цими Правилами порядку.

При переході права власності (користування) на об`єкт до нового власника (користувача) переходять права та обов`язки за договорами, укладеними відповідно до цих Правил.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про втрату чинності з 1 січня 2019 року договору № 03 про користування електричною енергією (для споживачів з малим споживанням), укладеного між між ВАТ «А.Е.С. Київобленерго» та приватною особою ОСОБА_2 , з тих підстав, що 19 квітня 2018 року набрали чинностіПРРЕЕ, затверджені постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312.

У той же час, встановивши, що відповідач починаючи з 11 квітня 2012 року не є власником (співвласником) чи користувачем об`єкта побутового споживачаза адресою: АДРЕСА_1 , не використовував електричну енергію із системи розподілу/передачі на вказаному об`єкті, не купував електричну енергію для власного споживання та/або як споживач вчинив будь які інші дії, які б свідчили про його бажання приєднатися до умов договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, суд першої інстанції правомірно відхилив посилання позивача на існування між сторонами на час складення акту про порушення договірних відносин, згідно яких саме відповідач повинен нести відповідальність за порушення підпункту 5 пункту 5.5.5 ПРРЕЕ на об`єкті споживання.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості необлікованої електричної енергії внаслідок порушення ПРРЕЕ, інфляційних збитків та трьох процентів річних, але частково з інших підстав. У зв`язку з цим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Перевіривши в межах доводів апеляційних скарг позивача та відповідача законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції щодо вирішення питання про відшкодування судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу, колегія суддів визнала його правомірним і справедливим з огляду на наступне.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

У відповідності до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За правилом частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 встановлено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складання позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постановах Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського судувід 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Судом встановлено, що 6 вересня 2021 року між адвокатом Степаніщевою В.В. та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги, за яким оплата за надані послуги з представництва інтересів клієнта в Кагарлицькому районному суді Київської області та надання правничої допомоги проводиться згідно окремої домовленості сторін.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Степаніщева В.В. навела, а також додала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом даної справи в суді першої інстанції.

Згідно цього розрахунку витрат за надану правничу допомогу від 21 вересня 2021 року вартість послуг складає 20 000 грн, з яких: консультація щодо спірних правовідносин 1 год. - 1 000 грн; вивчення та правовий аналіз позовної заяви та додатків до неї, аналіз судової практики з подібних правовідносин, вивчення та аналіз нормативної бази, що регулює спірні правовідносини 6 год. - 6 000 грн; написання на надіслання адвокатських запитів щодо отримання копій документів та інформації для надання в якості доказів по даній справі до суду 1 год. - 1 000 грн; написання відзиву на позовну заяву по справі 5 год. - 5 000 грн; правнича допомога надана в суді, зокрема участь в судових засіданнях, підготовка та подання до суду клопотань заяв та інших процесуальних документів 7 год. - 7 000 грн.

В судовому засіданні 23 листопада 2021 року представником відповідача зроблено заяву про стягнення з позивача судових витрат на правничу допомогу після ухвалення судового рішення по суті спору.

Протягом п`яти робочих днів представник відповідача - адвокат Степаніщева В.В. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій просила стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Представник позивача - адвокат Кричевський В.В. надіслав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в якому просив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат відмовити.

З матеріалів справи вбачається, що 9 вересня 2021 року адвокат Степаніщева В.В. та ОСОБА_1. уклали додаткову угоду № 1 до договору від 6 вересня 2021 року про надання правової допомоги, згідно якої адвокат у рамках цивільної справи № 368/707/21 за позовом ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості необлікованої електричної енергії внаслідок порушення ПРРЕЕ, інфляційних збитків та 3% річних зобов`язується надати правову допомогу клієнту. Загальна орієнтовна вартість послуг з надання клієнту правової допомоги в суді першої інстанції становить 20 000,00 грн. Разом з тим, остаточну вартість наданих послуг буде визначено між адвокатом та клієнтом після прийняття судом рішення у даній справі, про що буде складено та підписано сторонами відповідний акт виконаних робіт (наданих послуг). Вартість наданих послуг (робіт) обраховується шляхом додавання їх погодинної вартості з розрахунку 1 000,00 грн. за 1 год. витраченого адвокатом часу на виконання роботи (надання послуги). Оплата послуг клієнтом проводиться протягом 10 календарних днів з моменту проголошення рішення суду у даній справі, а загальна вартість по договору не може перевищувати 25 000,00 грн.

З наведеного слідує, що розмір винагороди адвоката за надання професійної правничої допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми 1 000,00 грн за одну годину роботи адвоката щодо представлення (захисту) прав та інтересів позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції і змінюється лише в залежності від витраченого адвокатом часу на надання відповідних послуг (виконаних робіт).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Відповідно до акту виконаних робіт, підписаного адвокатом та відповідачем 26 листопада 2021 року, ним було остаточно визначено вид наданої правової допомоги, кількість витраченого часу та вартість послуг, а саме: консультація клієнта щодо спірних правовідносин 1 год. - 1 000 грн; вивчення та правовий аналіз позовної заяви та додатків до неї, аналіз судової практики з подібних правовідносин, вивчення та аналіз нормативної бази, що регулює спірні правовідносини 6 год. - 6 000 грн; написання та надіслання адвокатських запитів щодо отримання копій документів та інформації для надання в якості доказів по даній справі до суду 1 год. - 1 000 грн; написання та подання до суду і надіслання позивачу відзиву на позовну заяву з додатками на 15 арк. 5 год. - 5 000 грн; підготовка та подання до суду клопотання про забезпечення судових витрат, заяви про виклик свідка, а також клопотання про витребування доказів на 5 арк. 2 год. - 2 000 грн; підготовка та подання до суду та надіслання позивачу заперечень на відповідь на відзив на 6 арк. 4 год. - 4 000 грн; участь у судових засіданнях 7 вересня 2021 року 0 год. 12 хв., 20 вересня 2021 року 0 год. 51 хв., 21 жовтня 2021 року 2 год. 05 хв., 29 жовтня 2021 року 0 год. 25 хв., 23 листопада 2021 року 1 год. 31 хв., а всього 5 год. - 5 000 грн; підготовка та подання до суду заяви про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу з додатками 1 год. - 1 000 грн; а всього на загальну суму 25 000,00 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 27 від 26 листопада 2021 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Степаніщевій В.В. 25 000,00 грн за представництво інтересів у вказаній цивільній справі.

Суд першої інстанції, оцінюючи надані стороною відповідача докази на підтвердження розміру витрат на правничу, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов висновку, що визначена відповідачем сума у розмірі 25 000,00 грн є надмірною, оскільки включає в себе послуги, які не підлягають відшкодуванню іншою стороною в межах розгляду даної справи, як то: вивчення та правовий аналіз позовної заяви та додатків до неї, аналіз судової практики, вивчення та аналіз нормативної бази, що включається до виконання робіт з підготовки відзиву на позовну заяву і заперечень на відповідь на відзив; написання та надіслання адвокатських запитів, оскільки конкретно не зазначено отриманих і наданих суду доказів для визначення їх істотного значення для справи; підготовка та подання до клопотання про забезпечення судових витрат, заяви про виклик свідка а також клопотання про витребування доказів, так як дані клопотання були відхилені судом і не сприяли захисту прав відповідача. Ураховуючи викладене, розгляд справи як малозначної у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, а також те, що у задоволенні позову відмовлено, а заявлений представником відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг безпосередньо в суді першої інстанції, місцевий суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача має бути стягнутий в сумі 13 500,00 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу в визначеному судом розмірі, який є співмірним зі складністю цієї справи, а наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази щодо наданої відповідачу правничої допомоги в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд вірно вважав доведеним факт понесення відповідачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в районному суді у розмірі 13 500,00 грн, які підлягають стягненню з позивача на його користь з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).

За результатом перегляду справи № 910/23210/17 Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року вказував, що враховуючи наявність заперечень позивача щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції оцінив витрати відповідача з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на ознайомлення з позовною заявою та підготовку відзиву на неї як кваліфікований фахівець, взяв до уваги факт участі представника відповідача у трьох судових засіданнях, сукупний час, витрачений на які становить лише одну годину, дійшов висновку про справедливий та співрозмірний розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За результатом розгляду справи суд першої інстанції, оцінюючи обґрунтованість заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, наявності заперечень сторони позивача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, фінансовий стан і статус обох сторін у спірних правовідносинах, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, правомірно вважав, що заявлена представником відповідача сума є частково надмірною та стягнув з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на користь ОСОБА_1 13 500,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача на те, що суд не мав права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, необґрунтовані, оскільки таке зменшення відбулося за відповідним клопотанням представника позивача, який не погоджувався, зокрема, з витраченим адвокатом часом та об`ємом виконаної роботи з урахуванням принципів співрозмірності, критеріїв пропорційності та розумності, а також складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі та ціну позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не мав права змінювати розмір гонорару і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта також не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку у своїй більшості місцевий суд з урахуванням визначеного відповідачем та його представником розміру погодинної роботи адвоката дослідив саме кількість часу, який реально був витрачений представником відповідача для захисту прав та інтересів останнього в межах цієї судової справи, а також об`єм виконаних робіт, а не погоджену вартість наданих юридичних послуг.

Вказані вище обставини справи встановлені місцевим судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Зокрема суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Колегія суддів, додатково дослідивши матеріали справи, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними із ціною позову та складністю даного спору, що виник із правовідносин щодо відшкодування збитків за порушення ПРРЕЕ, наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений був понести відповідачу даній справі через пред`явлення до нього позовних вимог, які суд не задовольнив, обґрунтованих підстав для звільнення позивача від відшкодування цих витрат або збільшення їх розміру не вбачається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів представників сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах на додаткове рішення не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Водночас, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг є необгрунтованими, додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 20 грудня 2021 року про стягнення з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грнв даній справіухвалено в межах заявлених сторонами вимог, відповідно положень матеріального та процесуального законодавства і підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивача у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог по суті спору відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови. Між тим, додаткове рішення суду стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору, тому судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтею 141 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 20 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко