Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/4072/23
Провадження № 2-з/357/46/23
У Х В А Л А

іменем України

13 квітня 2023 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Орєхов О. І. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа: державний реєстратор Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Олійник Ірина Юріївна про визнання протиправним та скасування рішень, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, подана позовна заява була зареєстрована в Єдиній автоматизованій системі документообігу Білоцерківського міськрайонного суду, як справа позовного провадження.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 квітня 2023 року головуючим суддею по справі було визначено суддю Орєхова О.І.

Одночасно з позовом, позивачем ОСОБА_1 було подано до суду заяву про забезпечення вищевказаного позову шляхом:

- накладення арешту, на майно, а саме на земельну ділянку площею 0,3189 та з кадастровим номером :02:019:0001, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- заборони ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вчиняти із земельною ділянкою за кадастровим номером :02:019:0001 дії, спрямовані на зміну цільового використання, її поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками, а також відчуження у будь-який спосіб;

- заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав проводити будь-які реєстраційні дії, щодо земельної ділянки за кадастровим номером :02:019:0001.

В обґрунтування поданої заяви заявник зазначив наступне.

Він звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області №43-511 від 23.10.2020 року та скасувати рішення державного реєстратора Шкарівської сільської ради Білоцерківського району, Київська області Олійник Ірини Юріївни №55865514 від 22.12.2020 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,3189 га з кадастровим номером :02:019:0001, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з незаконною передачею у власність земельної ділянки, кадастровий №:02:019:0001 ОСОБА_2 на підставі незаконного рішення Шкарівської сільської ради №43-511 віл 23.10.2020 року.

В даному позові він оспорює незаконне рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області №43-511 від 23.10.2020 року, яка створила передумови для невиправданого, штучного використання процедури надання земельної ділянки у власність і пільгового порядку одержання земельної ділянки ОСОБА_2 поза передбаченою законом процедурою з використанням підроблених документів, а ОСОБА_2 , у свою чергу, було зареєстровано право власності на виділену та затверджену йому земельну ділянку на підставі вищевказаного незаконного рішення.

Земельна ділянка, у свою чергу, була сформована на підставі його, ОСОБА_1 , документації, (кадастровий номер :02:019:0001), про що беззаперечно свідчать відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розділі опис об`єкта (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №268032832 від 29.07.2021 р.) та Поземельна книга від 05.10.2020 р.

23.10.2020 року Шкарівська сільська рада видала йому, ОСОБА_1 рішення №43-519 від 23.10.2020 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , затвердивши його проект землеустрою та передачу у його власність земельної ділянки кадастровий номер :02:019:0001, а сама реєстрація його права власності на земельну ділянку стала неможливою через зареєстроване на неї право власності за ОСОБА_2 .

У даному рішенні Шкарівської сільської ради №43-511 від 23.10.2020 року вказано, що сільська рада, "розглянувши виготовлену ФО-П ОСОБА_3 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, вирішила затвердити її ОСОБА_2 , однак ФО-П ОСОБА_3 не виготовлялась жодна технічна документація для ОСОБА_2

У рішенні Шкарівської сільської ради №43-511 від 23.10.2020 року затверджується технічна документація землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблена ФО-П ОСОБА_3 , для ОСОБА_2 , однак технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) насправді не була замовлена та не була розроблена ФО-П ОСОБА_3 для ОСОБА_2 , про що вказано у відповіді на адвокатський запит від 03.04.2023 р.

У відповіді на вищевказаний запит, ФО-П ОСОБА_3 у Листі від 03.04.2023 р. вказав, що така особа ( ОСОБА_2 ), із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою ніколи не зверталася, ніяких договорів на виготовлення технічної документації із землеустрою між ФО-П ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не укладалося, відповідно будь-яка технічна документація із землеустрою не розроблялась.

Також, ФО-П ОСОБА_3 не готував та не підписував для ОСОБА_2 чи за його дорученням будь-які XLM-файли своїм електронним цифровим підписом і, відповідно, не вносив вищевказані файли до Національної кадастрової системи для ОСОБА_2 чи за його дорученням.

Тобто, ОСОБА_2 нібито подав до сільської ради технічну документацію із землеустрою, але технічну документацію із землеустрою, якої взагалі не існувало.

Сільська рада, у свою чергу, затвердила неіснуючу технічну документацію із землеустрою, яка стала основою для видання рішення №43- 511 від 23.10.2020 року про передання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .

Отже, вважає, що, передання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 здійснено з порушенням процедури відведення новоствореної земельної ділянки, з виготовленням підроблених документів, у незаконний, неправомірний спосіб, який у свою чергу, порушив його права на отримання спірної земельної ділянки у власність.

Наразі ведеться досудове розслідування за фактами вчинення службовими особами Шкарівської сільської ради службового підроблення та всіх причетних до цього осіб.

З огляду на викладене, враховуючи спосіб та засоби, якими ОСОБА_2 отримав незаконне рішення сільської ради, вважає, що є обґрунтовані підстави вважати, що до вирішення даної справи судом останній може відчужити спірну земельну ділянку іншим фізичним особам, вчинити із земельною ділянкою за кадастровим номером :02:019:0001 дії, спрямовані на зміну цільового використання, її поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками, а також відчуження у будь-який спосіб, що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду та поновлення його порушених прав та законних інтересів.

У випадку відчуження спірної земельної ділянки іншим фізичним особам це призведе до його повторного звернення до суду з позовом до нового власника спірної земельної ділянки.

Просив задовольнити заяву про забезпечення.

Заява про забезпечення позову згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10 квітня 2023 року була передана на розгляд судді Орєхова О.І. 11 квітня 2023 року.

Суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, приходить до висновку, що така заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.

Відповідно до частин 1, 2ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частина 3 ст. 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Частина 1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановлені зазначеної відповідальності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Частиною 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Аналогічна позиція викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів та, вживаючи заходи забезпечення позову, слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19, від 26.10.2020 у справі № 907/477/20 та від 09.07.2021 у справі № 910/6825/20.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на заявника та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення його законних вимог.

Верховний Суд у постановах від 25.09.2020 року у справі № 925/77/20, від 13.01.2020 року по справі № 922/2163/17, від 03.04.2020 року по справі № 904/4511/19 дійшов відповідного правового висновку та зазначив, що обов`язок доказування наявності обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття заходів забезпечення можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову, покладається саме на заявника.

При розгляді питань про забезпечення позову цивільний процесуальний закон не зобов`язує перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З наданих до суду матеріалів убачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу правомірності набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,3189 га з кадастровим номером :02:019:0001, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 на підставі оспорюваного позивачем рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області № 43-511 від 23.10.2020 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1

Згідно зі ст. 2 ЦПК України судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на приписи статті 2 ЦПК України слід підкреслити, що сутність захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб полягає у спрямуванні цього захисту в першу чергу на відновлення порушеного права.

Порушуючи питання про забезпечення позову, заявник послався на те, що відповідач ОСОБА_2 , будучи власником спірної земельної ділянки може, до винесення рішення у справі, відчужити її на користь третіх осіб, вчинити дії, спрямовані на зміну цільового використання, її поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками, що стане підставою для звернення до суду з іншим позовом для захисту його порушених прав.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у національному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain tag of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Встановлено, що заявлений позивачем такий вид заходів забезпечення позову як накладення арешту на земельну ділянку, передбачений нормами чинного законодавства.

Верховний Суд у Постанові № 643/12369/19 від 19.02.2021 року роз`яснив, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Крім того, правова позиція Верховного Суду України підтверджує необхідність при застосуванні такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно конкретизувати його дію, тобто вказувати саме про заборону на відчуження, що повинно виключити можливість обмеження права користування нерухомим майном у повному обсязі.

Тим самим застосування такого арешту у вигляді заборони на відчуження стосуватиметься конкретного нерухомого майна і поширюватиметься не лише на відповідача, а й усіх «причетних» до його можливого відчуження суб`єктів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проаналізувавши доводи та обґрунтування, викладені в заяві про забезпечення позову, суддя погоджується, що існує реальна загроза того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту у вигляді заборони на відчуження земельної ділянки площею 0,3189 га з кадастровим номером :02:019:0001, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він звертається до суду. Обраний захід забезпечення позову спроможний забезпечити ефективний захист прав та інтересів заявника і забезпечить збалансованість інтересів сторін.

Таке забезпечення позову, виходячи з предмету спору, можна вважати належним, адекватним та співмірним з заявленими вимогами.

Виходячи із пов`язаності заходу забезпечення позову з його предметом, а також з тим, що в судді є всі підстави вважати, що невжиття даного заходу забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, суддя вважає, що вимоги заявника в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту у вигляді заборони відчуження спірної земельної ділянки є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вжиття такого заходу забезпечення не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо необхідно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмета спору. При цьому не допускається заборона дій, вчинення яких не утруднює виконання рішення в майбутньому.

З огляду на викладене, суддя дійшов висновку, що у частині вимог заявника про забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вчиняти із земельною ділянкою за кадастровим номером :02:019:0001 дії, спрямовані на зміну цільового використання, її поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками, а також відчуження у будь-який спосіб та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав проводити будь-які реєстраційні дії, щодо земельної ділянки за кадастровим номером :02:019:0001, заява задоволенню не підлягає, оскільки таке забезпечення безпідставно обмежить реалізацію її теперішньому власнику права користування спірним майном, яке є похідним від права власності, що не відповідає меті вжиття судом заходів забезпечення позову. Окрім того, вжиття такого заходу забезпечення як накладення арешту шляхом заборони відчуження земельної ділянки є «ширшим» та вже передбачає серед іншого заборону вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як передбачено ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Слід зазначити, що ухвала суду про забезпечення позову згідно з ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, яке відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання всіма державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

А відтак, вимогу ст. 157 ЦПК України про те, що ухвала про забезпечення позову виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень, можна цілком обґрунтовано розглядати як загальну вимогу про обов`язковість судових рішень, встановлену ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову є обов`язковою до виконання всіма суб`єктами, кому вона адресована та кого вона стосується і повинна бути виконана цими суб`єктами самостійно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 149-153, 353-354 ЦПК України, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, - задовольнити частково.

Вжити заходи по забезпеченню позову шляхом накладення арешту у вигляді заборони на відчуження земельної ділянки площею 0,3189 з кадастровим номером :02:019:0001, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В частині вимог про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вчиняти із земельною ділянкою за кадастровим номером :02:019:0001 дії, спрямовані на зміну цільового використання, її поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками, а також відчуження у будь-який спосіб та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав проводити будь-які реєстраційні дії, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:019:0001, - відмовити.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Ухвала суду про забезпечення позову виконується негайно з дня її постановлення в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Направити примірник ухвали про забезпечення позову заявнику та всім особам яких стосуються заходи забезпечення позову для негайного виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов