ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів -Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна, яку уточнила 26 квітня 2022 року, в якій остаточно просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 15 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. за № 1705, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що вона постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві власності. Іншого житла вона ні в користуванні ні у власності не має. У серпні 2021 року від сусідів вона дізналась про те, що ОСОБА_2 розповіла їм, що квартира, в якій проживає позивач, належить саме їй, а не позивачу, і в будь-яку мить може вигнати позивача з неї та що саме позивач подарувала їй цю квартиру. Про існування договору дарування позивач взагалі не знала, копії договору дарування вона не мала, а тому звернулась до нотаріальної контори, де дізналась, що договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською Іриною Юріївною 15 листопада 2016 року за реєстраційним № 1705. Отримавши копію цього договору та вивчивши його позивачу стало відомо, що відбулось наступне. Відповідач деякий час перебувала на посаді голови квартального комітету. Саме на території її обслуговування був розташований будинок АДРЕСА_3 , в якому проживала позивач. В другій половині 2016 року, точніше позивач повідомити не може, враховуючи що вона 1955 року народження, має похилий вік та їй тяжко обслуговувати свої потреби, звернулась до відповідача та запропонувала, щоб вона доглядала позивача та допомагала їй по господарству. Позивач також їй повідомила, що оскільки вона не має дітей чи інших близьких родичів, вона за здійснення догляду за нею може після смерті залишити квартиру АДРЕСА_1 відповідачу. Відповідач на це відповіла згодою та запропонувала оформити відповідні документи, на що позивач також відповіла згодою. Саме 15 листопада 2016 року відповідач звернулась до позивача та зазначила, що її знайомий нотаріус - ОСОБА_3 підготувала необхідні документи, та вони, приїхавши до нотаріуса, їх підписали. Після цих подій відповідач та члени її родини допомагали позивачу. Так, на кошти, які позивач отримувала з депозитних рахунків, вони полагодили паркан, звели стіни у прибудові до будинку та інше. Але через деякий час депозитні кошти у позивача скінчились, через що відповідач відмовилась їй допомагати. Пізніше від сусідів позивач дізналась, що відповідач взагалі планує позбавити її єдиного житла. А дізнавшись, що 15 листопада 2016 року у нотаріуса Шатковської І.Ю. через помилку вона підписала саме договір дарування, а не будь-який інший документ, відповідно якого право власності на її єдине нерухоме майно - будинок перейшло б відповідачу після її смерті, вирішила звернутись до суду для захисту своїх прав. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Позивач 1955 року народження та має похилий вік, що зумовлює потребу у догляді та сторонній допомозі, квартира АДРЕСА_1 є єдиним нерухомим майном, яке перебуває у її власності, а передача зазначеної квартири після укладення договору дарування жодним чином не відбувалась, позивач на даний час продовжує в ній проживати. Отже, вважає, що договір дарування від 15 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. за № 1705, укладений позивачем саме через помилку і підлягає скасуванню. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність, не обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на неповноту з`ясованих обставин, що мають значення для справи, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона - ОСОБА_1 стала похилою людиною, і їй потрібна була особа, що буде їй допомагати в обслуговуванні побутових потреб, а тому вона завчасно запропонувала ОСОБА_2 , щоб та допомагала їй у всьому в чому буде виникати потреба. За здійснення догляду за нею, вона залишить належну їй квартиру. Тобто, мова йшла про зобов`язання, які виникають при укладенні договору довічного утримання, а ніяк не спірного договору дарування. На момент підписання договору вона настільки довіряла ОСОБА_2 , що підписала договір не читаючи його та була впевнена, що підписує Договір довічного утримання.

Вважає, що суд зробив не вірний висновок з тих обставин, що ОСОБА_2 зі своєю родиною почала здійснювати будівельні роботи в домоволодінні, тим самим поліпшуючи майно, що на думку суду свідчить про наміри відповідача реального настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування частини домоволодіння.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є незаконними, не об`єктивними та необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 постійно проживає за адресою АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві власності, іншого житла вона не має а ні в користуванні, а ні у власності.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 28 березня 1988 року, виданого Відділом комунального господарства Виконавчого комітету Красногвардійської районної Ради народних депутатів згідно з рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної Ради народних депутатів № 16/15 від 08 січня 1988 року та зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 28 березня 1988 року та записаного в реєстрову книгу за № 155 за реєстрованим № 96, на праві власності належало 7/100 частин житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 58).

05 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдаровуваною) було укладено Договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською Іриною Юріївною, зареєстрований в реєстрі за № 1705, згідно з яким ОСОБА_1 передала безоплатно ОСОБА_2 у власність 7/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 (опис об`єкта нерухомого майна - 7/100 частин житлового будинку загальною площею 18,7 кв.м., житловою площею 12,6 кв.м.) (а.с. 57).

Заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що сама запропонувала ОСОБА_2 , щоб та доглядала та допомагала їй по господарству. А також, повідомила, що оскільки вона не має дітей чи інших близьких родичів, вона за здійснення догляду за нею може після смерті залишити квартиру АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено, що сторони уклали Договір дарування частини житлового будинку від 05 листопада 2016 року під впливом помилки, суд приходить до переконливого висновку, що передбачених законом підстав для визнання Договору дарування частини житлового будинку недійсним не має.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що позивачка, звертаючись до суду з цим позовом поміж іншим, зазначила, що підписала договір дарування під впливом помилки, вважаючи, що уклала договір довічного утримання, як на правові підстави позову, посилалася, в тому числі, на правила частини третьої статті 203, 229 ЦК України, які і були розглянуті судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість укладання договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення.

Відповідно до умов договору дарування квартири, викладених у п.п. 2.1, 2.2 сторони домовилися, що під передачею квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованою від дарувальника ключів від квартири та технічного паспорту відчужуваної квартири свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованій ключі від частини квартири. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Таким чином, вказаним змістом договору, як письмовим доказом підтверджено факт передачі предмету договору у спосіб, встановлений вказаним договором, тобто шляхом передачі ключів обдарованій. Доказів на спростування вказаних положень договору позивачем суду не надано.

Посилання позивача на те, що вона до теперішнього часу продовжує проживає в спірній квартирі, не суперечить як умовам договору, оскільки договором не передбачено обов`язкове її виселення з квартири, так і не суперечить змісту договору дарування, яке викладено у положеннях ст. 717 ЦК України.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що фактична передача спірного будинку від дарувальника до обдаровуваного не відбулася.

У договору сторони домовилися, що під передачею об`єктів нерухомого майна за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника ключів від будинку свідчить про те, що передача речі відбулася. Це відповідає ст.722 ЦК України, згідно із якою прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують належність дарувальнику предмета договору, або символів (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку.

Крім цього, наведені обставини також не можуть бути доказом того, що позивачка фактично, укладаючи договір дарування, мала на увазі підписання нею договору довічного утримання, тобто розпорядження своєю власністю після смерті.

Так, у спірному Договорі дарування зазначено, що ОСОБА_1 , якій на той час виповнилось 61 рік, та ОСОБА_2 діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин укладений даний договір. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Будь-яких доказів на підтвердження наявності в момент підписання договору дарування волі та бажання у позивача укласти договір довічного утримання суду не надано.

Таким чином, суд вірно виходив з того, що доказів наявності помилки у розумінні суті договору дарування та його наслідків суду не було надано.

Також в апеляційній скарзі позивачка вказує на те, що відповідачка в будь-який час може позбавити її житла, але вказане твердження позивачки ґрунтується на її припущеннях та є наслідком зміни свого відношення до мотивації, яка стала підставою для укладання оспорюваного правочину.

Проте, зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали чи наступлять у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Так, з огляду на встановлені обставини суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчать про наявність помилки з боку дарувальника під час укладання нею правочину у 2016 році. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними та допустимими доказами помилки під час укладання договору, не є підставою для задоволення позову

Також, суд першої інстанції правильно виходив з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, як і не є помилкою в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його укладення.

За вказаних обставин, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним за статтею 229 ЦК України.

Таким чином, відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування під час укладення оспорюваного договору дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Фактично з обставин справи вбачається, що позивачка змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку щодо правової природи договору під час укладення такого правочину.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За змістом ст.229 ЦК України не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди першої та апеляційної інстанцій повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так, у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що:

«якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що:

«наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».

Таким чином, надавши оцінку всім зібраним у справі доказам у відповідності до вимог ст.ст.89,263, 264 ЦПК України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права є неспроможними.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: О.В. Свистунова

М.М. Пищида