ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року по справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення за предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання договору іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

18 серпня 2014 року АТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 12 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (нова назва АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 40000,00 доларів США з терміном повернення не пізніше 10.02.2017 року. В забезпечення виконання позичальником зобов`язання перед банком за вказаним кредитним договором, 12.02.2007 між банком та ОСОБА_1 , як майновим поручителем, укладено договір іпотеки №0/1, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 . У 2009 році були змінені умови строку сплати процентів та схему погашення кредиту шляхом укладання додаткових угод. Позичальник належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання. 21.01.2011 рішенням суду з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором в повному обсязі. Станом на 31.07.2014 заборгованість за кредитним договором становить 79042,87 доларів США, що еквівалентно 948766,45 грн, а саме: 400094,22 грн - заборгованість за кредитом, 446498,31 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 42370,18 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 59803,74 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам. На день подання позовної заяви до суду заборгованість за кредитним договором так і не була погашена. Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 12.02.2007 у розмірі 948766,45 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , у спосіб та порядок, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Із зустрічним позовом у листопаді 2016 року звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , обґрунтовуючи його тим, що договір іпотеки №0/1 від 12.02.2007 є недійсним через відсутність підтвердження його підписання власником іпотечного майна, а також, у зв`язку з порушенням прав та законних інтересів неповнолітніх дітей, що були зареєстровані в квартирі. Тому позивачі за зустрічним позовом просили визнати недійсним договір іпотеки №0/1 від 12.02.2007, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С. та зареєстрований в реєстрі за №128 (а.с. 93-96 т.1).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні первісних позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним (а.с. 74-76 т.2).

В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні первісних вимог банку з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення за предмет іпотеки.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Місцезнаходженням АТ «УкрСиббанк» є м. Київ, а місцем проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є м. Дніпро. На день розгляду даної справи на території м. Дніпро та Київської області не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка у даних регіонах є стабільною. Також, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази неможливості направлення АТ «УкрСиббанк», як юридичної особи, свого представника в судове засідання, а також доказів того, що він не має можливості, за об`єктивних обставин, брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою технічних засобів, визначених ЦПК України.

Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу, які не з`явились.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 12 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (нова назва АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позичальнику надано кредит на суму 40000,00 доларів США на поточні потреби (п. 1.4) зі сплатою процентів за користування кредитом на строк по 10.02.2017 (а.с.6-9 т.1).

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язання перед банком за кредитним договором №0 12.02.2007, між АКІБ «УкрСиббанк» (нова назва АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 (іпотекодавець), як майновим поручителем, укладено договір іпотеки №0/1, предметом якого є належна іпотекодавцю, на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.1997 року, квартира АДРЕСА_1 (а.с. 12-14 т.1).

Вказаний вище договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С. та зареєстрований в реєстрі за №128.

05 лютого 2009 року між банком та позичальником укладено додаткові угоди №1 та №2, відповідно до яких сторони домовились про перенесення строків виконання зобов`язань позичальника зі сплати процентів за договором, а також зміну схеми погашення кредиту (а.с. 10, 11 т.1).

24 березня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 лютого 2007 №0 (а.с. 29а-30 т.1).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2011 року у справі №2-2029/2011 позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 12 лютого 2007 року в сумі 338401,91 грн, судовий збір в сумі 1700,00 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн, а всього 340221,91 грн. Заочне рішення набрало законної сили 11.10.2011 (а.с. 29а-30 т.1).

23 березня 2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, на виконання вказаного вище рішення, видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 340221,91 грн (а.с. 30 т.1).

13 вересня 2013 року АТ «УкрСиббанк» направило на адресу ОСОБА_1 іпотечну вимогу, яка отримана нею 18.09.2013, у якій банк повідомив іпотекодавця про наявність заборгованості за основним договором на загальну суму 561888,24 грн та вимагав протягом 31 календарного дня погасити цю заборгованість, попередивши також про можливість ініціювання звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 31, 32 т.1).

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_2 , складеного АТ «УкрСиббанк», станом на 31.07.2014 року за кредитним договором № від 12.02.2007 банком нарахована заборгованість у розмірі 79042,87 доларів США, що еквівалентно 948766,45 грн, а саме: 400094,22 грн - заборгованість за кредитом, 446498,31 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 42370,18 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 59803,74 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам (а.с. 15-21 т.1).

Відповідно до копії довідки №04/112 від 14.06.2016, виданої КП Жилсервіс-2 ДМР, за адресою ж/ АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , 1975 року народження, ОСОБА_3 , 1999 року народження, ОСОБА_4 , 2015 року народження (а.с. 68 т.1).

Право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.01.2007 за ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з вказаного реєстру №61739022 від 17.06.2016 (а.с. 81-82 т.2).

Згідно висновку експерта №6479-18, складеного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз 22.04.2019 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_1 в графі іпотекодавець договору іпотеки №0/1 від 12.02.2007, що укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кулінічем А.С. та зареєстрований в реєстрі за №128, - виконаний самою ОСОБА_1 (а.с. 182-188 т.1).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Судом встановлено, що 24 березня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення усієї суми заборгованості за кредитним договором від 12 лютого 2007 №0 яка станом на 16 лютого 2010 року склала 338401,91 грн (заборгованість за сумою кредиту 33332,33 доларів США, що в еквіваленті складає 266725,30 грн, заборгованість за процентами по користуванню кредитом 8098,17 доларів США, що в еквіваленті складає 64801,56 грн, пеня 859,17 доларів США, що в еквіваленті складає 6875,05 грн) (а.с. 29а-30 т.1).

Пунктом 5.5 кредитного договору №0 погоджено, зокрема, що у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісії, строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього договору.

Отже, пред`явивши позов 24 березня 2010 року про стягнення заборгованості в повному обсязі до позичальника у справі №2 2029/2011, ПАТ «УкрСиббанк» було змінено строк виконання основного зобов`язання і з цього часу нарахування відсотків за користування кредитом та пені є безпідставним.

Таким чином, обґрунтований розмір заборгованості за кредитним договором від 12 лютого 2007 №0, станом на 31.07.2014 року, з урахуванням сплачених після 16 лютого 2010 року грошових коштів, є заборгованість за тілом кредиту 33332,33 доларів США, заборгованість за процентами по користуванню кредитом 8097,69 доларів США, пеня 859,17 доларів США, що підтверджується наданими банком розрахунками заборгованості, які викладені у зручній табличній формі та не спростовані відповідачами.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У пунктах 1.2, 1.2.1, 1.2.2 договору іпотеки сторони узгодили, зокрема, що за цим договором іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань боржника (позичальника), зокрема, за кредитним договором №0 від 12.02.2007з повернення кредиту у сумі 40000,00 долю. США у термін до 10.02.2017 року.

Разом з тим, у кредитному (основному) договорі №0 від 12.02.2007узгоджено право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у повному обсязі(пункт 5.5).

Як було встановлено вище, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним (шляхом пред`явлення позовної заяви про стягнення заборгованості з позичальника у повному обсязі), кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимог про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

У даній справі позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, яка настала не пізніше 24 березня 2010 року.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі №357/9126/17-ц (провадження №61-36495св18).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши факт існування та розмір заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед позивачем за кредитним договором від 12 лютого 2007 №0, станом на 31.07.2014 року (заборгованість за тілом кредиту 33332,33 доларів США, заборгованість за процентами по користуванню кредитом 8097,69 доларів США, пеня 859,17 доларів США); встановивши зміну строку виконання основного зобов`язання, який настав 24.03.2010 року, а з даним позовом до суду банк звернувся 18.08.2014 року (а.с. 1 т.1); враховуючи подання відповідачкою ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_5 до ухвалення судом першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності (а.с. 1-2 т.2); враховуючи невстановлення судом та недоведеність позивачем факту переривання перебігу строку позовної давності за позовною вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог до відповідачки ОСОБА_1 у повному обсязі, у зв`язку з пропуском АТ «УкрСиббанк»,без поважних причин, трирічного строку позовної давності за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який сплив 24.03.2013 року.

У задоволенні вимог за первісним позовом АТ «УкрСиббанк» до позичальника ОСОБА_3 , якого суд першої інстанції залучив до участі у справі в якості співвідповідача за первісним позовом, необхідно відмовити по суті, адже він не є майновим поручителем за кредитним договором та іпотекодавцем за договором іпотеки, а отже є неналежним відповідачем за позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доказів вчинення сторонами дій, що свідчать про переривання, зупинення перебігу строку позовної давності позивачем не представлено; клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Колегія також зауважує, що відповідно до Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Визначення іпотеки передбачено й у статті 575 ЦК України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до визначення термінів у статті 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються зобов`язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Безпосередньо Законом України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без основного зобов`язання.

Суб`єктами іпотечних правовідносин Закон України «Про іпотеку» визначає іпотекодавця та іпотекодержателя.

Відповідно до визначень, що містяться в статті 1 цього Закону, іпотекодержателем є кредитор за основним зобов`язанням.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника.

Необхідно враховувати, що згідно зі статтею 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосередного застосування відповідних норм цивільного закону.

Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14).

Жодним із названих нормативних актів не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавця.

Отже, боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (стаття 541 ЦК України).

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 05 травня 2020 року у справі №161/6253/15-ц (провадження №14-32цс20).

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що внесення позичальником платежів, які направлені банком на погашення заборгованості по процентам за кредитним договором, 04.05.2011 на суму 0,32 дол. США та 31.05.2011 на суму 0,16 дол. США не спростовує правильність висновку суду щодо порушення позивачем трирічного строку позовної давності за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки іпотекодавцем (який, у даному випадку, є відмінним від позичальника) не вчинялись дії щодо визнання боргу, переривання перебігу строку позовної давності.

Посилання апелянта на те, що ним пред`являвся на примусове виконання до органів виконавчої служби виконавчий лист про стягнення заборгованості з позичальника, у зв`язку з чим було відкрите виконавче провадження 07.05.2021 №65346947, не свідчить про переривання строку позовної давності.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 161/20278/14-ц, зроблений висновок, що «вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Часткове погашення заборгованості позичальником не може вважатися підставою для переривання строку позовної давності, якщо платежі у рахунок погашення заборгованості були здійснені під час примусового виконання судового рішення, що не може свідчити про добровільне визнання позичальником свого боргу».

Обґрунтування апеляційної скарги тим, що банк не міг знати про порушення свого права до часу пред`явлення позову у даній справі, адже не міг знати, що рішення суду у справі про стягнення заборгованості не буде виконане, є надуманими. АТ «УкрСиббанк» було достеменно відомо про неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та прийняття банком рішення про зміну строку виконання зобов`язання у повному обсязі, у зв`язку з пред`явленням позову 24.03.2010 року.

Перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Доводи апелянта про зупинення перебігу позовної давності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України, у зв`язку з прийняттям 3 червня 2014 року Закону України №1304-VII Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті є безпідставним, адже вказаний закон був прийнятий та набрав чинності (07.06.2014 року) після пропуску банком трирічного строку позовної давності, який сплив раніше - 24.03.2013 року.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги, оскаржене лише в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення за предмет іпотеки.

Тому суд апеляційної інстанції справу в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до АТ «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним, - не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова