У х в а л а

06 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 760/6803/21

провадження № 61-4508ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гапеки Тетяни Валеріївни на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - відділ опіки та піклування Солом`янського району міста Києва, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - відділ опіки та піклування Солом`янського району м. Києва, про позбавлення батьківських прав передано за підсудностю до Сватівського районного суду Луганської області.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальна підсудність судових справ Сватівського районного суду Луганської області визначена за Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гапеки Т. В. про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення відмовлено. У відкритті провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гапеки Т. В. на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року відмовлено.

У березні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гапеки Т. В., в якій заявник просить ухвалу Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року скасувати й передати справу для продовження розгляд до суду апеляційної інстанції.

За змістом касаційної скарги її обґрунтування полягає в тому, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію заявником наданих процесуальних прав на оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі є судове рішення апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти підстави для поновлення строків для оскарження, які мають виправдовувати втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з указаним позовом у березні 2021 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без руху з надання строку для усунення її недоліків.

05 жовтня 2021 року позивачем подано заяву про усунення недоліків її позовної заяви.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року передано справу за підсудністю до Сватівського районного суду Луганської області.

Зазначає, що позивач була обізнана про процесуальний порядок розгляду цієї справи з березня 2021 року (час звернення до суду).

Вказує, що апеляційна скарга подана 03 лютого 2023 року, тобто після спливу більше ніж одного року (1 рік 4 місяці) з дня постановлення ухвали суду першої інстанції.

Крім того, згідно з даними офіційного сайту Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року: надіслана судом 31 березня 2022 року; зареєстрована 05 квітня 2022 року; оприлюднена 06 квітня 2022 року та починаючи з 20 червня 2022 року знаходилась у відкритому доступі.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що відсутні підстави, передбачені частиною 2 статті 358 ЦПК України, для поновлення строку на апеляційне оскарження, й які, як встановлено судом апеляційної інстанції, не наведено у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, а тому обґрунтовано відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Як зазначено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є позивачем у цій справі, а тому була обізнана про її існування з березня 2021 року, проте, не скористалася своїми процесуальними правами на подання апеляційної скарги у строк, визначений чинним законодавством, хоча мала об`єктивну можливість це зробити.

Отже, правильним є висновок апеляційної інстанції, з чим погоджується й Верховний Суд, що зазначені обставини свідчать про відсутність у ОСОБА_1 дійсного наміру на оскарження судового рішення першої інстанції, у зв`язку з чим спростовують його доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, зокрема, у зв`язку з відсутністю змоги вчасно подати апеляційну скаргу, враховуючи, що саме заявник звертався до суду з позовом, а тому мав цікавитись результатами розгляду своєї справи.

Оскільки, заявник обґрунтовані причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження не навів, належними та допустимим доказами пропуск процесуального строку не підтвердив, тому судом апеляційної інстанції правильно відмовлено у відкритті провадження у справі.

Такі дії не свідчать про готовність заявника брати участь у справі на всіх етапах розгляду та сприяти своєчасному розгляду цієї справи.

Відтак, ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі частини 2 статті 358 ЦПК України.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом й не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року). При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гапеки Тетяни Валеріївни на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - відділ опіки та піклування Солом`янського району міста Києва, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара