Ухвала

Іменем України

06 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 359/6172/16-ц

провадження № 61-4666ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Мережко М. В., Савченка С. І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області в складі судді: Саган В. М., від 14 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи із 03 серпня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

27 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року.

Оскарженою ухвалою Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину відмовлено.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

у частині другій статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили;

у поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 порушив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, мотивуючи його тим, що про існування даного спору в суді йому не було відомо, процесуальні документи та оскаржуване рішення він не отримував, а ознайомився з ним лише 20 лютого 2023 року в приміщенні суду після того, як державний виконавець арештував грошові кошти на його зарплатній картці. Окрім цього, зазначив, що наявна в матеріалах справи заява про визнання позову та розгляд справи без участі відповідача, написана від імені ОСОБА_1 невідомою особою, такої заяви він не подавав, вона є підробленою, тому є підстави для поновлення пропущеного строку;

сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц;

рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини було ухвалено за відсутності учасників справи. Апеляційна скарга відповідача на вказане рішення подана засобами поштового зв`язку безпосередньо до суду апеляційної інстанції тільки 27 лютого 2023 року, тобто більше ніж через шість років і два місяці після ухвалення цього судового рішення. Відповідно до відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, оскаржуване судове рішення було надіслано судом до реєстру 20 грудня 2016 року та оприлюднене 23 грудня 2016 року. В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 14 грудня 2016 року, адресована головуючому судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Саган В. М., з відміткою канцелярії суду про отримання 14 грудня 2016 року за вх. № 23974, про розгляд справи без його участі, визнання позовних вимог у повному обсязі з проханням їх задовольнити;

аргументів про існування обставин непереборної сили в апеляційній скарзі позивачем не наведено, а доводи відповідача зводяться до того, що заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі, написану від його імені, він не подавав до суду, що у свою чергу виходить з межі вимог частини другої статті 358 ЦПК України під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі. Слід врахувати, що річний строк, визначений частиною другою статті 358 ЦПК України є присічним, поновленню з інших наведених позивачем підстав не підлягає, а тому доводи апеляційної скарги про поважність пропуску строку на апеляційне оскарження є безпідставними. Разом з тим, у випадку підроблення заяви ОСОБА_1 , яка наявна в матеріалах цієї справи, останній не позбавлений можливості звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою та за підтвердження зазначеного факту у встановленому законом порядку, вправі на перегляд рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами;

суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що оскільки апеляційна скарга відповідача подана після спливу одного року з дня ухвалення оскаржуваного судового рішення і в ній не зазначено виключних випадків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, для поновлення строку на апеляційне оскарження, у відкритті апеляційного провадження у цій справі слід відмовити.

ОСОБА_1 31 березня 2023 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, у якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття провадження.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

ОСОБА_1 не знав про існування спору, будь-яких заяв до суду першої інстанції не подавав, з позовом і рішенням суду не був ознайомлений, а ознайомився із указаними документами лише у лютому 2023 року. Судом апеляційної інстанції було неправильно застосовано частину другу статті 358 ЦПК України, адже у даному випадку мова йде про виключення з правила щодо строку оскарження в один рік. ОСОБА_1 не був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, не був залучений до участі в судових засіданнях, хоча рішення суду напряму стосувалось його прав, свобод, інтересів та обов`язків. Також особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що звернення до правоохоронних органів не є ефективним способом захисту, оскільки це не зупинить стягнення з нього аліментів за рішенням суду, а також перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами неможливий через пропущення строку на подання заяви та заборону поновлення цього строку. Тому єдиним та ефективним способом захисту прав відповідача є саме апеляційне оскарження незаконного рішення суду першої інстанції, яке було прийнято на основі підробленої заяви;

касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки відсутня єдина позиція стосовно поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду через проведення експертизи підробленої заяви, яку від імені учасника справи направили до суду з повним визнанням позову. Також недопустимим є доказ того, що відповідач сплатив аліменти за один місяць, оскільки йому не було відомо про рішення суду та виконавче провадження, адже державний виконавець закінчив виконавче провадження на підставі заяви позивача. Тобто цей доказ не підтверджує той факт, що відповідач знав про рішення суду і навіть самостійно його виконав. Тому підтвердження апеляційним судом відсутності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження незаконного рішення на підставі недопустимих доказів є грубим порушенням вимог ЦПК України та його прав. Суд встановив обставини, що мають суттєве значення для поновлення строку на підставі недопустимих доказів.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що:

датою ухвалення рішення, яке оскаржує ОСОБА_1 , є 14 грудня 2016 року;

апеляційна скарга рішення подана після спливу одного року з дня складання повного судового рішення (27 лютого 2023 року);

про поінформованість відповідача про розгляд справи про стягнення аліментів свідчить написана власноручно ОСОБА_1 заява від 14 грудня 2016 року про розгляд справи без його участі та визнання позовних вимог;

апеляційна скарга, у якій міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, не містить доводів виникнення або наявність обставин непереборної сили, внаслідок чого пропущено строк на апеляційне оскарження.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) вказано, що:

«загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що:

«відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц).

ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним досудових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

Встановивши, що ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу 27 лютого 2023 року, тобто, після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Аргумент касаційної скарги про те, що заява, подана відповідачем до суду першої інстанції про розгляд справи без його участі та визнання позовних вимог є підробленою необґрунтовані, оскільки саме по собі посилання на не підписання заяви не свідчить про її підробку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков