САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/2934/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

присяжних Міненка Г.І.

Бублейник Ю.Ю.

при секретарі Бакум І.М.

за участю: прокурорів Геник Л.С., Науменко К.Л.

представника заявника ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2

представника заінтересованої особи Воднєвої Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу окремого провадження за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, заінтересована особа ОСОБА_2 , про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

28 червня 2023 представник Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетроуська із заявою про госпіталізацію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 27.06.2023 року ОСОБА_2 був госпіталізований до психіатричного стаціонару лікарем-психіатром КП «ДБКЛПД» ДОР Суходоловим Є.П., який після огляду ОСОБА_2 зробив висновок про необхідність його госпіталізації до психіатричного стаціонару для обстеження з метою встановлення діагнозу. Направлення на госпіталізацію видане 27.06.2023 року Головою Лівобережної Адміністрації Дніпровської міської ради Федьком Ю.М. Лікар-психіатр КП «ДБКЛПД» ДОР Суходолов Є.П. після огляду 27.06.2023 року о 15 год. 12 хв. у приймальному відділенні ОСОБА_2 підтвердив наявність психічних розладів у вигляді: доступний мовному контакту, всі виді орієнтування збережені, поняття часу сформоване в повному обсязі, на запитання відповідає по суті, мова виразна, звуковимовлення не порушене, вступає у взаємодію з співбесідником, встановлює довірливі стосунки, запас знань відповідає програмі навчання, сприйняття не порушено, зоровий аналіз і синтез, тонка моторика розвинена достатньо, увага нестійка, концентрується не надовго, притягується і утримується зі стимуляцією, швидко виснажується, страждає довільна сторона психічної сфери, мислення конкретно-образне, швидко переключається з однієї теми на іншу, емоційно не стійкий, швидко збуджується, вживає ненормативну лексику, при цьому категорично відмовляється від госпіталізації до психіатричного закладу, на зауваження не реагує, швидко збуджується, продуктивна психотична симптоматика відсутня. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_2 від рідних хворого. ОСОБА_2 поставлено діагноз: змішаний розлад особистості. ОСОБА_2 письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР не давав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою.

Представник заявника, лікар-психіатр в судовому засіданні заяву не підтримала та пояснила, що ОСОБА_2 не потребує лікування в умовах психіатричного стаціонару.

Прокурори в судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви.

Представник Органу опіки та піклування Лівобережної Адміністрації Дніпровської міської ради Воднєва Н.В. в судовому засіданні заяву про госпіталізацію ОСОБА_2 підтримала та наполягала на її задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, представника заінтересованої особи, думку прокурорів, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви необхідно відмовити з огляду на наступні підстави.

В судовому засіданні встановлено, що 27.06.2023 року ОСОБА_2 був госпіталізований до психіатричного стаціонару лікарем-психіатром КП «ДБКЛПД» ДОР Суходоловим Є.П., який після огляду ОСОБА_2 зробив висновок про необхідність його госпіталізації до психіатричного стаціонару для обстеження з метою встановлення діагнозу.

Направлення на госпіталізацію видане 27.06.2023 року Головою Лівобережної Адміністрації Дніпровської міської ради Федьком Ю.М.

Лікар-психіатр КП «ДБКЛПД» ДОР Суходолов Є.П. після огляду 27.06.2023 року о 15 год. 12 хв. у приймальному відділенні ОСОБА_2 підтвердив наявність психічних розладів у вигляді: доступний мовному контакту, всі виді орієнтування збережені, поняття часу сформоване в повному обсязі, на запитання відповідає по суті, мова виразна, звуковимовлення не порушене, вступає у взаємодію з співбесідником, встановлює довірливі стосунки, запас знань відповідає програмі навчання, сприйняття не порушено, зоровий аналіз і синтез, тонка моторика розвинена достатньо, увага нестійка, концентрується не надовго, притягується і утримується зі стимуляцією, швидко виснажується, страждає довільна сторона психічної сфери, мислення конкретно-образне, швидко переключається з однієї теми на іншу, емоційно не стійкий, швидко збуджується, вживає ненормативну лексику, при цьому категорично відмовляється від госпіталізації до психіатричного закладу, на зауваження не реагує, швидко збуджується, продуктивна психотична симптоматика відсутня.

Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_2

ОСОБА_2 поставлено діагноз: змішаний розлад особистості.

ОСОБА_2 письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР не давав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою.

В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000 №1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Суд не може погодитись з доводами викладеними в заяві, оскільки згідно приписів ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Суду не було надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечить його життєдіяльність та доказів того, що вів становить небезпеку для себе та оточуючих.

Крім того, суд звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання.

Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Суд виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не створює небезпеку для себе та оточуючих, не є безпорадним і може самостійно задовольняти основні життєві потреби, а наявність у нього психічного захворювання не є підставою для його примусової госпіталізації.

Виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про наданняособі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів неспроможності ОСОБА_2 самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечить його життєдіяльність та доказів того, що він становить небезпеку для себе та оточуючих, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про госпіталізацію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у психіатричний стаціонар без її усвідомленої згоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 червня 2023 року.

Суддя О.П.Румянцев

Присяжні Г.І.Міненко

Ю.Ю.Бублейник