ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4609/23 Справа № 185/8951/22 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Євдокимової Юлії Вікторівни на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що 23 жовтня 2018 року відповідач взяв у позивача в борг 5000.00 доларів США, які зобов`язався повернути до 23 жовтня 2019 року. Позика була оформлена відповідною розпискою. Але відповідач суму позики не повернув.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 5000 доларів США.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а саме, стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 5000 доларів США, витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. та судовий збір в розмірі 1828,40 грн..

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Євдокимоа Ю.В. посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що згідно тексту розписки ОСОБА_1 зобов`язався повернути суму еквівалентну 5000 доларів США, а не суму у доларах США. Крім того, апелянт вказує на недоведеність позивачем розміру витрат на правову допомогу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Євдокимової Ю.В. на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2023 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення змінити, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2018 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі, що еквівалентна 5000.00 доларів США, які зобов`язався повернути до 23 жовтня 2019 року. Позика була оформлена відповідною розпискою.

Встановлено, що взяті на себе грошові зобов`язання відповідач не виконав, суму позики не повернув.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи на користь позивача борг у сумі 5000 доларів США, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Встановивши вказані обставини справи, зокрема те, що надана позивачем розписка підтверджує не лише факт укладення такого договору, а й факт передачі позикодавцем позичальнику грошової суми, що еквівалентна 5000 доларів США, а також те, що свої зобов`язання за вказаним договором відповідач не виконав, грошові кошти позивачу у визначений розпискою строк не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача грошових коштів.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити еквівалент в гривні, визначеної судом першої інстанції суми, що підлягає стягнення на користь позивача, так як в тексті розписки вказано, що відповідач отримав грошову суму, яка еквівалентна 5000 доларів США.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а тому помилково стягнув з відповідача суму 5000 доларів США, не зазначивши її еквівалент.

Доводи апелянта в скарзі про недоведеність позивачем понесених ним витрат на правову допомогу, не заслуговують на увагу з тих підстав, що вказане спростовується матеріалами справи, зокрема, договором про надання правової допомоги та квитанцією до прибуткового касового ордеру №3/10/22 про сплату позивачем адвокату Савченко С.А. 5000,00 грн..

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення змінити, зазначивши стягнуту суму в еквіваленті гривні, а в іншій частині рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Євдокимової Юлії Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2023 року змінити, доповнивши другий абзац його резолютивної частини після слів 5000.00 (п`ять тисяч) доларів США текстом наступного змісту: що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на 28 червня 2023 року становить 182 843,00 грн..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко