судді колегії суддів судової палати у
цивільних справах Кропивницького апеляційного суду
28 березня 2023 року м. Кропивницький
справа № 405/3627/21
провадження № 22-ц/4809/364/23
Постановою Кропивницького апеляційного суду у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Карпенка О. Л. (суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І. від 28 березня 2022 року по справі № 405/3627/21 залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2022 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та визнано недійсним договір про повну особисту матеріальну відповідальність від 24 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Національної поліції в Кіровоградській області.
Я, суддя Кропивницького апеляційного суду Карпенко О. Л., погоджуюся з висновками судів першої та апеляційної інстанції про доведеність факту невідповідності оспорюваного договору вимогам закону (ст. 135-1 КЗпП України), але вважаю, що позов про визнання договору недійсним не підлягав задоволенню, а тому, користуючись правом, передбаченим ч. 3 ст. 35 ЦПК України, вважаю за необхідне викласти свою окрему думку.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЦПК України).
Визнаючи недійсним договір про повну матеріальну відповідальність внаслідок його невідповідності вимогам законодавства, суд першої інстанції посилався як на норми КЗпП України, так і на норми ЦК України (ст. 203, 215 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
На мою думку, спірні правовідносини, які виникли між сторонами по справі, повністю врегульовано нормами КЗпП України.
Так, відповідно до абз. 1 ст. 9 КЗпП України умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Загальні підстави та умови матеріальної відповідальності працівників встановлені ст. 130 Глави ІХ КЗпП України.
Нормами Глави ІХ КЗпП України окремо передбачені випадки, коли настає обмежена матеріальна відповідальність працівників - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, а також випадки коли настає повна матеріальна відповідальність працівників - у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, зокрема до числа останніх належить випадок, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Згідно з приписами ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.
У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду.
Стосовно обов`язку доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника (ст. 138 КЗпП України), то для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.
Зміст наведених норм, на мій погляд, дає підстави для висновку, що працівник може бути притягнутий до повної матеріальної відповідальності за завдану ним шкоду лише у випадках, прямо визначених КЗпП України та лише на підставі рішення суду.
Отже, сама по собі наявність укладеного між підприємством і працівником письмового договору про взяття останнім на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, не наділяє роботодавця правом самостійно вирішувати питання притягнення працівника до такої відповідальності.
У таких випадках та за наявності спору обов`язковим є судовий порядок його вирішення, а отже і доведення роботодавцем умов і підставі покладення на працівника повної матеріальної відповідальності та розміру заподіяної шкоди.
У результаті здійсненого мною моніторингу судових рішень Верховного Суду, опублікованих у ЄДРСР, не вдалося знайти судових рішень в яких предметом спору була б самостійна вимога позивача до відповідача про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність.
Водночас, судова практика Верховного Суду вказує на те, що суди давали оцінку дійсності/недійсності договорів про повну матеріальну відповідальність під час вирішення справ за позовами роботодавців до своїх працівників про відшкодування завданої матеріальної шкоди у повному розмірі, але без пред`явлення зустрічних позовів працівників про визнання договорів недійсними.
Таким чином, суди не застосовують презумпцію правомірності договору, натомість вирішуючи спори про відшкодування шкоди перевіряють такі договори на відповідність вимогам закону та у випадках встановлення невідповідності не беруть їх до уваги як юридичні факти або ж вказують про їх недійсність у мотивувальній частині судових рішень.
На моє переконання судова практика фактично визнає договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з порушенням закону, нікчемними.
Вважаю, що правовою підставою для таких висновків є норми ст. 9, 134, 135-1 КЗпП України.
У справі, яку переглянув суд апеляційної інстанції, судами було правильно встановлено, що укладений між ОСОБА_1 і Головним управлінням Національної поліції в Кіровоградській області договір про повну матеріальну відповідальність очевидно не відповідає вимогам закону, а отже є нікчемним.
Визнання його окремим судовим рішенням недійсним (поза межами спору про притягнення працівника до матеріальної відповідальності у розмірі завданої шкоди) норми КЗпП України не передбачають. До того ж сам по собі фат складання та підписання такого договору не породжує для його сторін правові наслідки, на досягнення яких сторони укладали договір, саме через його очевидну невідповідність вимогам закону. та неможливість притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності інакше, як за рішенням суду.
Отже, визнання недійсним нікчемного договору про повну матеріальну відповідальність, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Свою окрему думку я висловив під час ухвалення судом рішення 28 березня 2023 року, а склав після ознайомлення з повним мотивованим текстом постанови суду, а саме 13 квітня 2023 року.
Суддя Олександр КАРПЕНКО