Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2023 р. Справа153/298/23

Провадження2/153/74/23-ц

у залі судових засідань у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Могилів-Подільського району Вінницької області

Ямпільський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Гаврилюк Т. В.

за участю секретаря судових засідань Шарко Л. В.

справа №153/298/23

сторони та інші учасники справи: позивач ОСОБА_1

представники учасників справи: представник позивача адвокат Снітко В.А., представник третьої особи Кіфа А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області, про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 27 червня 2007 року вони з відповідачем уклали шлюб, за час проживання у шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . Шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинено майже 4,5 року тому, на даний час спільно не проживають, не підтримують сімейних стосунків та не спілкуються. Сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливим, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини є не доцільно. Де знаходиться відповідач йому не відомо. Вказав, що останні три роки проживає з іншою жінкою. Зазначив, що з часу народження доньки по вересень 2018 рік відповідач проживала разом із ним та їхньою донькою, а пізніше після тривалих непорозумінь, коли їхні стосунки та збереження сім`ї перестали існувати, вони перестали проживати разом. Зазначив, що він залишився проживати разом з дитиною за однією адресою, а відповідач зникла. З часу проживання доньки з ним, остання перебуває на його повному утриманні та вихованні. Починаючи з вересня 2018 року ОСОБА_2 повністю самоусунулася від надання допомоги та виховання своєї доньки, взагалі не цікавиться, до дитини не приїздить, з дитиною не спілкується, не цікавиться її станом здоров`я і це стало підставою звернення з заявою до суду. Тому, позивач просить суд розірвати шлюбу між ним та відповідачем, а також позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Суду вказав, що дружина поїхала і не повернулася біля п`яти років тому. Він сам займається вихованням доньки. Дружина доньку не підтримує та не виховує, не цікавиться життям дитини. Із дитиною взагалі не спілкується. Зазначив, що спілкувалась із дитиною лише перший рік, а потім пропала. Тому просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Представник позивача адвокат Снітко В.А. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що відповідач виїхала, і відповідно сім`ї не існує біля п`яти років. Окрім того відповідач не займається вихованням та розвитком, а також утриманням своєї неповнолітньої доньки, що є підставою для позбавлення її материнських прав.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином шляхом направлення судових повісток із рекомендованим повідомленням за зареєстрованим місцем проживання, а також оголошенням на сайті, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала. Тому, у відповідності із ч.1, п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд має підстави для розгляду справи у відсутність належним чином повідомленого відповідача.

Окрім того, 22 березня 2023 року на електрону адресу суду надійшла заява №1894 ОСОБА_2 , в якій остання позовні вимоги визнає та справу просить розглянути в її відсутність.

Представник служби у справах дітей Ямпільської міської ради Кіфа А.В. вказав, що комісія прийняла рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, і відповідно він підтримує рішення комісії.

Заяви, клопотання: заява представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області А. Кіфи щодо проведення підготовчого судового засідання в їх ну відсутність(а.с.37), клопотання позивача про виклик та допит свідків (а.с.41), заява відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи у її відсутність, визнання позову(а.с.52).

Інші процесуальні дії у справі: залишення заяви без руху; відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання; закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті, задоволення клопотання позивача про виклик свідків, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами.

Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин:

Із показань свідка ОСОБА_4 даних ним у судовому засідання судом встановлено, що вони давно дружать із позивачем. Відповідачка біля п`яти років тому виїхала до країни агресора - росії, і пропала. Вказав, що відповідачка не займається вихованням та утриманням дитини. Дитиною займається лише батько.

Із показань свідка ОСОБА_5 даних нею у судовому засіданні, судом встановлено, що вони давно дружать із позивачем. Зазначив, що він відвозив відповідачку до потяга біля п`яти років тому, вона мала повернутися через місяць, однак так і не повернулася. Вказав, що вихованням та утриманням дитини займається лише позивач. Де знаходиться відповідач не відомо.

Із показань свідка ОСОБА_6 даних ним у судовому засіданні судом встановлено, що він є сусідом позивача і відповідача. Більше чотирьох років тому відповідач виїхала не відомо куди, скоріш за все до місця свого народження (росія камчатка). Вказав, що дитина проживає із батьком та знаходиться на його утриманні. Відповідача з того часу як вона виїхала він не бачив жодного разу. Знає, що з дитиною вона не спілкується.

Із спілкування у судовому засіданні із неповнолітньою ОСОБА_3 судом встановлено що її матір виїхала біля п`яти років тому. Спочатку ще мати спілкувалася із нею, а потім взагалі перестала. Вона проживає з батьком. Бажає, що матір позбавили батьківських прав, так як остання нею не займається. Зазначила, що у неї є образа за це на матір.

Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.5) судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Качківка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрований АДРЕСА_1 .

Із копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого повторно 24.05.2022 (а.с.7) судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 27 червня 2007 року у Ямпільському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №56.

Із копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ямпільського районного управління юстиції Вінницької області (а.с.8) судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Із копії паспорта громадянина України та довідки про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру (а.с.9-10) судом встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Ямполі Ямпільського району Вінницької області.

Із довідки вих.№01-48/103 від 25 травня 2022 року виданої опорно-навчальним закладом загальної середньої освіти І ступеня гімназія міста Ямполя Ямпільської міської ради Вінницької області (а.с.11) судом встановлено, що ОСОБА_1 батько учениці 8-Б класу ОСОБА_3 дійсно займається вихованням доньки: батьківські збори відвідував, з класним керівником спілкувався щодо навчально-виховного процесу доньки.

Із Акту №232 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 07.11.2022 (а.с.12) судом встановлено, що в домоволодінні ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 разом із своєї донькою ОСОБА_3 , 2007 року народження, проживають і зареєстровані в домоволодінні своєї матері ОСОБА_7 . Батько виховує дитину сам, мати участі у виховані не приймає, оскільки проживає в Росії.

Із Рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради №340 від 09.12.2023(а.с.13) судом встановлено, що виконавчий комітет Ямпільської міської ради визначив факт проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Із відповіді на запит суду Ямпільської міської ради управління «Центр надання адміністративних послуг» вих.№14-04-01/151 від 28.02.2023 (а.с.17) судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Із Висновку органу опіки та піклування Ямпільської міської ради, рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради №92 від 15.03.2023 (а.с.37-40) судом встановлено, що Ямпільська міська рада, як орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд, заслухавши доводи учасників справи, показання свідків, а також з`ясувавши думку неповнолітньої дитини, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав:

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам їхньої неповнолітньої дитини, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище.

Як вбачається із свідоцтва про шлюб відповідач при реєстрації шлюбу своє прізвище « ОСОБА_8 » не змінювала на прізвище чоловіка, а тому суд не має підстав для зміни відповідачеві прізвища.

Що стосується вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, то суд зазначає наступне:

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін., що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до статей 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків.

При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав.

Постановою КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» заява №39948/06 ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява №31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Відповідач ОСОБА_2 невідомо де проживає, не спілкується із дитиною взагалі, не цікавиться її життям, тобто свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні доньки є недостатньою, що у свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. Окрім того, засобами електронного зв`язку ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) відповідач надіслала на електронну адресу суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнає.

ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» заява №70879/11 встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.

Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією.

Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасує лише правовий зв`язок між нею та її донькою, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та дитиною.

За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Із врахуванням думки неповнолітньої ОСОБА_3 , суд вважає, що є підстави, із врахуванням якнайкращих інтересів дитини, для позбавлення відповідача батьківських прав.

Зважаючи на те, що мати не цікавиться життям дитини, не приймає участі в її вихованні та утриманні, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а також враховуючи що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та в її діях вбачається винна поведінка відносно дитини, тому суд приходить до висновку, що вона свідомо відмовилася приймати участь в житті своєї дитини.

Враховуючи вище зазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідача ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останній положення ст.169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття.

А тому, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не надає допомоги для належного утримання своєї неповнолітньої доньки, не бере участі в її вихованні та розвитку, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, взагалі не спілкується із дитиною, у зв`язку з чим порушуються її інтереси. Даний факт не спростований відповідачем а навпаки визнає позовні вимоги, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , є цілком законними і обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Частиною 3 ст.166 СК України встановлено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Пунктами 1-3 ч.1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.

Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи відсутність інформації щодо майнового стану відповідачки та те, що позбавлена батьківських прав особа не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, а також те, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, суд не вбачає підстав для звільнення відповідачки від обов`язку щодо утримання дитини, а тому вважає за необхідне вирішити питання щодо стягнення з відповідачки аліментів на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) матері щомісячно, починаючи з дня звернення до суду із позовом (27 лютого 2023 року) та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а оскільки позов пред`явлено до суду 27 лютого 2023 року за вхід.№1362, тому суд має підстави для стягнення аліментів із 27 лютого 2023 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат що стосується вирішення питання про стягнення аліментів, то суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору, а тому у порядку ч.6 ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 1073 гривні 60 копійок.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено у повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені - квитанцією №17 від 01.03.2023, за правилами ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню із відповідача у сумі 2147 гривень 20 копійок, а тому суд має підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат по оплаті судового збору у сумі 2147 гривень 20 копійок, який був сплачений на момент подання позову.

На підставі ст.ст.4, 12, 13, 81,137, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 274, 276, 280-284, 351, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, ст.ст.4, 7, 19, 24, 56, 110-114, 141, 150, 155, 164, 165, 166, 169,180, 181, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Конституцією України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 27 червня 2007 року Ямпільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Могилів-Подільському районні Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), актовий запис №56.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_2 залишити - « ОСОБА_8 ».

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстровану по АДРЕСА_1 , громадянку росії, батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянки України.

Роз`яснити ОСОБА_2 , що вона як мати, яка позбавлена батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Стягувати із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженки місто Архангельськ росія, зареєстрованої по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи не відомо, громадянки росії, аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уродженця село Качківка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) матері щомісячно, починаючи з 27 лютого 2023 року і до досягнення донькою повноліття.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів у межах суми виплати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженки місто Архангельськ росія, зареєстрованої по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи не відомо, громадянки росії, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уродженця село Качківка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , судовий збір у сумі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженки місто Архангельськ росія, зареєстрованої по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи не відомо, громадянки росії, на користь держави судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 11 квітня 2023 року.

Головуючий Т.В. Гаврилюк