Номер провадження: 22-ц/813/78/23
Справа № 522/2455/17
Головуючий у першій інстанції Тарасов А.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» про визнання поруки припиненою

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.03.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №ОД14/03/2008/840-К/90, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 111 870,00 доларів США на строк до 10.03.2028 року зі сплатою 12.89% річних. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 11.03.2008 року між позивачем та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір поруки №ОД14/03/2008/840-П/90. Останній платіж за кредитом позичальником було здійснено 19.05.2008 року, однак до цього часу банк не пред`явив вимогу до поручителя, у зв`язку з чим позивач просить визнати поруку за кредитним договором №ОД14/03/2008/840-К/90 припиненою.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ КБ «Надра» про визнання поруки припиненою задоволено.

Визнано поруку, встановлену Договором поруки №ОД14/03/2008/840-П/90 від 11.03.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра», припиненою.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року та постановити нове рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити повністю (а.с. 57-60).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.11.2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою та ухвалою цього ж суду від 27.11.2017 року призначено справу до розгляду (а.с. 70, 71).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.01.2018 року закрито апеляційне провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року та ухвалою цього ж суду від 11.01.2018 року вказану апеляційну скаргу залишено без руху (а.с. 89-90, 91-92).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.01.2018 року заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення задоволено. Поновлено Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Надра» строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою та ухвалою цього ж суду від 01.02.2018 року призначено справу до розгляду (а.с. 100-101, 104).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.06.2018 року апеляційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року, зупинено. Матеріали цивільної справи № 522/2455/17 повернуто до Приморського районного суду м. Одеси для направлення до Верховного Суду (а.с. 138-139).

Постановою Верховного Суду від 25.03.2020 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2018 року скасовано, а справу передано для розгляду до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження (а.с. 165-167).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.05.2020 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року. Призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (а.с. 181-182).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.06.2021 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про залучення до участі у справі правонаступника задоволено. Залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» (65048, м. Одеса, вул. Пушкінська, будинок 36, офіс 308, код ЄДРПОУ - 42251700) до участі у справі в якості правонаступника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (а.с. 200-200а).

В судове засідання, призначене на 13.06.2023 року, сторони не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 11.03.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №ОД14/03/2008/840-К/90, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 111 870,00 доларів США на строк до 10.03.2028 року зі сплатою 12.89% річних.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 11.03.2008 року між позивачем та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір поруки №ОД14/03/2008/840-П/90.

Згідно п. 5.3. договору поруки його дія закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань згідно з умовами цього договору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що оскільки протягом шести місяців з моменту виникнення заборгованості банк не пред`явив вимоги до поручителя, тому зобов`язання за договором поруки слід вважати припиненим.

Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду , оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема згідно із п.2.1. договору поруки, кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов`язання, що витікає з кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобов`язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов`язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій частині).

Відповідно до п. 5.3. Договору поруки, дія договору поруки закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань відповідно до цього договору.

Пунктом 3.3.4 передбачено, що Банк надає позичальнику кредит строком до 10.03.2028 року.

З наведеного вбачається, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором не настав, а Банк не направляв ані основному боржнику ані поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника.

Зокрема, у доводах апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 07.12.2015 року у справі № 516/226/15-ц в задоволенні позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором №ОД14/03/2008/840-К/90 від 11.03.2008 року яка станом на 06.08.2015 складає 263752 доларів США, що в еквіваленті становить 5688046,71 гривень, яка складається з наступного: 2398401,09 грн. - заборгованість за кредитом; 2278381,02 грн. заборгованість по сплаті відсотків; 1011264,60 пеня за прострочення сплати кредиту відмовлено повністю.

За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, у вказаному судовому рішення встановлено, що «позивач не надав до суду доказів, щодо направлення вимоги відповідачу про дострокове повернення коштів, а не направлення відповідачу вимоги, щодо дострокового повернення боргу, є порушенням п.4.3.5 Кредитного договору №ОД14/03/2008/840-К/90 від 11.03.2008 року. Зв`язку з чим позивач не набув права вимоги на дострокове повернення боргу, тому суд відмовляє в задоволенні позову повністю».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, застосувавши норми ч.4 ст. 559 ЦК України, враховуючи що строк виконання зобов`язань за кредитним договором ще не настав, а Банк не направляв ані основному боржнику ані поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника.

Більш того, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року прийнятій у справі №462/5368/16 зазначені наступні правові висновки.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частини перша та друга статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини це урегульовані суспільні відносини, змістом яких є права й обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття «припинення правовідношення» (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України) не є тотожним поняттю «припинення договору».

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

З договору можуть виникати одне або декілька зобов`язань. Тобто за договором поруки, крім правовідношення поруки, можуть виникати інші зобов`язальні правовідношення, учасники (сторони) яких є одночасно сторонами поруки.

Підстави припинення поруки визначені у статті 559 ЦК України. За змістом статей 559 і 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і відповідний йому юридичний обов`язок перестають існувати.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (пункт 59)).

Надалі, обґрунтовуючи відсутність підстав для відступу від наведеного висновку, Велика Палата Верховного Суду вказала, що з огляду на тісний зв`язок договору із правовідносинами, які саме з нього виникають (договірні правовідносини), розвиток останніх можуть зумовлювати, зокрема, умови договору. Проте подальші зміни цих правовідносин, наприклад, припинення прав та обов`язків за договором, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору. Інакше кажучи, припинення обов`язку за договором не завжди пов`язане з припиненням самого договору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.16)). Тобто за наявності у сторін договору поруки інших зобов`язань за цим договором припинення поруки з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, не означає припинення самого договору та втрату ним чинності.

У вказаній постанові від 22.09.2022 року, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Отже, позовна вимога про визнання договору поруки припиненим (тобто про встановлення факту того, що цей договір припинився) є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).

Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56)).

Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)):

Кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею боржника у позасудовому порядку.

Особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року (справа №462/5368/16) також зауважила( п. 46 вказаної постанови): після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів.

Як встановлено матеріалами справи, банк ініціював вирішення такого спору, а тому поручитель може ефективно захистити своє право саме у справі про стягнення заборгованності, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. Для цього непотрібно заявляти зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 62-63)).

Вказане є підставою для відмови у позові.

Тому апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанцій про задоволення позову поручителя у вказаній справі, оскільки позовна вимога про визнання договору поруки припиненим є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя та з урахуванням дії договору кредиту №ОД14/03/2008/840-К/90, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 111 870,00 доларів США на строк до 10.03.2028 рокута висновків, встановлених рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 07.12.2015 року у справі № 516/226/15-ц, є передчасною.

Таким чином, судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом."

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з встановленими обставинами у справі, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2017 року скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» про визнання поруки припиненою відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.06.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова