Номер провадження 2/754/1527/23
Справа №754/196/22
РІШЕННЯ

Іменем України

06 квітня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Рябенко В.О

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 08.12.2008 Деснянським районним судом м.Києва було винесено рішення про стягнення з відповідача на його користь кошти в сумі 158 938,48 грн., з яких 147 600,00 грн. (еквівалент в гривнях 20 000,00 доларів США) - сума боргу за договором позики, 1 885,61 грн. - 3 % річних, 7 828,87 - відсотки за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ, 1 594,00 грн. - витрати по сплаті судового збору та 30,00 грн. - витрати на ІТЗ. Зазначене рішення суду не оскаржувалось і набрало законної сили 19.12.2008. Відповідач в добровільному порядку рішення суду не виконав,ув зв`язку з чим 03.02.2009 виконавчий лист за вказаним рішенням, виданий 15.01.2009, було подано до органу виконавчої служби. Судове рішення було виконано повністю лише 11.08.2020, тобто через 11 років і 8 місяців після його винесення, чим завдано збитків.

Позивач вважає, що оскільки відповідач тривалий час не виконував грошове зобов`язання, яке виникло на підставі вказаного рішення, тим самим він порушив вказане грошове зобов`язання, тому у нього (позивача) виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України, так як грошове зобов`язання виникло між сторонами з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Посилаючись на викладені обставини, просить стягнути з відповідача компенсацію за прострочення виконання грошового зобов`язання - плати боргу за рішенням суду в розмірі 147 600,00 грн., а саме: 3 % річних в сумі 47 992,24 грн. та інфляційні втрати в сумі 348 025,03 грн., всього 396 017,27 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 14 січня 2022 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2022 року стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати та 3 % річних в сумі 396 017, 27 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 960,17 грн.

Представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Джерелюк Ю.В. подано заяву про перегляд заочного рішення із зазначенням про застосування строку позовної давності у відповідності до ст. 267 ЦК України, обґрунтовуючи тим, що відповідач сплачував суму заборгованості періодично, тому фактична сума його заборгованості зменшувалась пропорційно сумі виконаного зобов`язання, та було припинене шляхом його належного виконання.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 10 жовтня 2022 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва скасовано, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

В судовому засіданні 01.02.2023 представник позивача вимоги позовної заяви підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача заперечував щодо позовних вимог, посилаючись на пропуск строку позовної давності.

В судове засідання 06.04.2023 учасники справи не з`явились, надавши додаткові пояснення та клопотання, просили розглядати справу за наявними доказами за ї відсутності.

Представник позивача ОСОБА_4 подала до суду додаткові пояснення, в яких заперечує проти застосування строків позовної давності, обгрунтовуючи тим, що про порушення свого права позивач дізнався тоді, коли виконавче провадження з приводу примусового стягнення коштів з відповідача за рішенням суду було закрито, тому невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

Представник відповідача адвокат Савенок В.Г. подав клопотання про розгляд справи без його участі, підтримує позицію, викладену у заяві про перегляд заочного рішення.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Як встановлено судом, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 08 грудня 2008 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 147 600,00 грн., 3 % річних в розмірі 1885,61 грн., відсотки за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ в розмірі 7828,87 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1594,00 грн., витрати на ІТЗ в розмірі 30,00 грн., а всього 158 938,48 грн.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що ОСОБА_2 отримав у борг 20 000 дол. США. Зідно курсу валют, встановленого НБУ з 04.12.2008 100 дол.США становить 738,19 грн., відповідно підлягало стягненню за рішенням суду сума в гривневому еквіваленті - 147 600 грн., тобто сума еквівалентна 20 000 дол. США.

Рішення суду набрало законної сили 19 грудня 2008 року і на його виконання 15 січня 2009 року було видано виконавчий лист.

03 лютого 2009 року вказаний виконавчий лист пред`явлено позивачем на примусове виконання до ВДВС Деснянського району м.Києва, де 06 лютого 2009 року було відкрито виконавче провадження.

В подальшому виконавчий лист неодноразово пред`являвся позивачем до примусового виконання.

Згідно з випискою з банківського рахунку позивача, на виконання вказаного рішення: позивачу перераховано:

- 01 листопада 2019 року - 36 181,82 грн.;

- 21 лютого 2020 року - 32 001,21 грн.;

- 27 травня 2020 року - 27 272,73 грн.;

- 11 серпня 2020 року - 63 482,72 грн.

Відтак, повне виконання рішення мало місце 11 серпня 2020 року.

Предметом позову у даній справі є стягнення боргу на підставі ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів - суми основного боргу за договором позики, стягнутих рішенням суду.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

З моменту набрання рішенням законної сили (19 грудня 2008 року) і до повного його виконання (11 серпня 2020 року) в сумі 147 600 грн. минуло більше як 10 років. На момент винесення рішення 20 000 дол. США було еквівалентно 147 600 грн., однак не на момент повного виконання. Повне виконання рішення суду відбулось через тривалий термін - більше як 10 років.

З моменту винесення рішення валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахуваання індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.

За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2008 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання - 11 серпня 2020 року.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач пред`явив позов 11 січня 2022 року про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення у розмірі 396 017,21 грн., за період з 19 грудня 2008 року по 11 серпня 2020 року.

Проте, враховуючи, що право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (в даному випадку - 11 серпня 2020 року) і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (в даному випадку - 11 січня 2019 року), позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення коштів за період з 19 грудня 2008 року до 11 січня 2019 року.

Оскільки представником відповідача в заяві про перегляд заочного рішення заявлено щодо застосування строку позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України, суд вважає за можливе застосувати позовну давність до вимог позивача, які заявлені до 11 січня 2019 року.

Оскільки сторона позивача не надала розрахунки за вказаний період, тому суд бере до уваги розрахунок, наданий стороною відповідача, однак з дати 11.01.2019, а не 14.01.2019, а саме:

з 11.01.2019 до 01.11.2019 - з суми 147 600 грн: 3% річних 3578,79 грн., інфляційні втрати 6 137,34 грн;

з 01.11.2019 до 21.02.2020 - з суми 111 418,18 грн.(з огляду на погашення 01.11.2019 заборгованості у розмірі 36 181, 82 грн.): 3% річних 1 033,52 грн., інфляційні втрати 00.0 грн;

з 21.02.2020 до 27.05.2020 - з суми 79 416,97 грн. ( з огляду на погашення 21.02.2020 заборгованості у розмірі 32 001,21 грн.): 3% річних 631,43 грн., інфляційні втрати 1 517, 83 грн.;

з 27.05.2020 до 11.08.2020 - з суми 52 144,24 (з огляду на погашення 27.05.2020 заборгованості у розмірі 27 272,73 грн.): 3% річних 329.11 грн., інфляційні втрати 00,0 грн.

Таким чином, розмір 3 % річних за період з 11 січня 2019 року по 11 серпня 2020 року складає 5 572,85 грн.

Крім того, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 року № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р).

Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Таким чином, інфляційне збільшення нараховується на суму боргу і є видом відшкодування втрат при недобросовісному виконанні грошових зобов`язань.

З наведеного вище вбачається, що розмір інфляційних втрат за період з 11 січня 2019 року по 11 серпня 2020 року складає 7 655,17 грн.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, суд визнає що вимога позивача на отримання інфляційних втрат та процентів річних, пов`язаних із несвоєчасним виконання грошового зобов`язання, є його правом, яке виникає з моменту порушення грошового зобов`язання та підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача, проте, як з урахуванням до моменту усунення порушення цього права (тобто погашення боргу), так і з урахуванням обмеження останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню суми у розмірі 13 228,02 грн. (3 % річних за період з 11 січня 2019 року по 11 серпня 2020 року - 5 572,85 грн. та розмір інфляційних втрат за період з 11 січня 2019 року по 11 серпня 2020 року - 7 655,17 грн.)

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.ст. 15, 16, 19, 257, 261, 267, 526, 530, 549, 599, 611, 625, ЦК України, керуючись ст.ст. 9, 10, 12, 18, 141, 158, 247, 263-265, 353, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати та 3 % річних в сумі 13 228,02 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 12.04.2023

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон