Справа № 289/2115/21
Номер провадження 2/289/18/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2023 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді - Кириленка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Науменко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої соби, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер :06:002:0031, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; частину жилого будинку АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 27.08.2008 в період шлюбу сторони набули у власність вищевказані цілий житловий будинок та земельну ділянку, право власності на які зареєстровано за відповідачем. На даний час відповідач користується нерухомим майном самостійно та чинить позивачу перешкоди у його володінні та користуванні.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 07.02.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 39 том 1).

19.05.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що вважає позовні вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, зазначив, що звернення позивачки з даним позовом через 12 років після розірвання шлюбу явно свідчить про порушення строків позовної давності. Позивач ніколи не цікавилась будинком та земельною ділянкою, про поділ яких просить суд. До того ж, позивач не надала жодного доказу на підтвердження порушення її прав, не вказала, яким саме чином порушуються її права, з якого часу та у який спосіб (а.с. 56-60 том 1).

08.08.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач вважає, що саме 2021 року вона дізналася про порушення свого права, оскільки в березні 2021 року позивач звернулася до відповідача через приватного нотаріуса Київського МНО Костюк О.С. з заявою щодо наміру поділити придбані у період шлюбу спірний житловий будинок та земельну ділянку. Дана заява була передана поштовим відправленням та була отримана особисто 29.03.2021, що підтверджується свідоцтвом від 16.04.2021. Однак, в зазначений час (16.04.2022 з 11.00 до 13.00 год.) відповідач для укладання договору не з`явився (а.с. 140-144 том 1).

31.10.2022 від представника відповідача надійшло клопотання, в якому він просить суд долучити до матеріалів справи копію технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 від 24.10.2022, мотивуючи тим, що зазначений доказ був отриманий відповідачем лише 24.10.2022, тому подати раніше не було можливості (а.с. 170-177 том 1).

Згідно положень ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Враховуючи визначені статтею 83 ЦПК України правила подання доказів, суд не приймає до розгляду докази подані представником відповідача 31.10.2022, оскільки останнім не надано підтвердження надсилання (надання) їх копій позивачеві.

21.06.2023 на електронну адресу суду від свідка ОСОБА_3 надійшла заява, справжність підпису якої засвідчена ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Київського МНО, яка зареєстрована в реєстрі за №493, в якій ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_1 є її дочкою, у період шлюбу сторін за спільно сумісно нажиті кошти на ім`я ОСОБА_2 було придбано будинок та земельну ділянку на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу сторони домовились, що розпоряджатися вказаним майном будуть спільно за взаємною згодою та в подальшому вказане майно буде для їх доньки (а.с. 2 том 2).

Окрім того представником позивача надіслано на адресу суду промову в судових дебатах, в якій вона просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. До того ж вказала, що вимога відповідача про застосування строків позовної давності до предмету даного спору, не підтверджена належними і допустимими доказами, оскільки відповідач сам спростував існування спору щодо розпорядженням даного майна подружжя (а.с. 9-10 том 2).

В судовому засіданні 26.01.2023 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених в позовній заяві та у відповіді на відзив.

Відповідач в судовому засіданні 26.01.2023 заявлені позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що після розірвання шлюбу з позивачем запропонував останній в добровільному порядку вирішити питання поділу майна, однак це питання не було вирішено. Спірне майно було придбано в період шлюбу з позивачем, однак вона не працювала, займалася домашньою діяльністю. В 2011 році позивач зверталась до суду з аналогічним позовом, який було залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача в судові засідання. Вважає позов ОСОБА_1 безпідставним.

Представник відповідача підтримав позицію свого клієнта та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки нею пропущено строк позовної давності.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила суду, що здійснювала догляд за спірним будинком, позивач не цікавиться будинком, участі в його утриманні не приймає та ніхто не чинить їй перешкод у користуванні ним.

В судове засідання, призначене на 21.06.2023 учасники справи не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Відповідач та його представник також подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, в задоволенні позову просять відмовити.

Представник третьої особи причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв не надіслав.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період з 07.08.2004 по 02.06.2009 перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , та мають від шлюбу спільну малолітню дитину ОСОБА_6 , що підтверджується відповідними свідоцтвами (а.с. 10-12 том 1).

За договором купівлі-продажу, посвідченого 27.08.2008 Бойком В.М., приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області та зареєстрованого в реєстрі за №1756, відповідач ОСОБА_2 з письмової згоди особи, з якою він перебував у цивільному шлюбі з 07.08.2004, проживав разом і вів спільне господарство - ОСОБА_1 , придбав житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, загальним розміром 0,2500 га, яка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою (а.с. 13-17, 98-100, 124 том 1).

В провадженні Радомишльського районного суду Житомирської області перебувала цивільна справа №2/620/240/2012 за аналогічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Тобто предметом спору в даній справі було нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у вигляді спірних житлового будинку і земельної ділянки. Даний позов було подано до суду 08 лютого 2012 року.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 12.06.2012 позовну заяву у вищевказаній цивільній справі залишено без розгляду (архівна справа №2/620/240/12 а.с. 26).

Надані відповідачем в якості доказів документи, які були досліджені в судовому засіданні, суд не бере до уваги по причині невідповідності останніх вимогам належності доказів, жодної доказової інформації в даній справі ці документи не мають. До того ж фотознімки не містять інформації щодо прив`язки до місцевості та опису зображень (а.с. 68-77 том 1).

У статті 57 СК України перераховано майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (частина перша). Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (частина друга). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги (пункт 1 частини третьої). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (частина четверта). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (частина п`ята).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.

Сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом статті 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у справі докази та встановивши, що відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, яке було набуто сторонами під час шлюбу, суд дійшов висновку про те, що земельна ділянка, площею 0,25 га, кадастровий номер :06:002:0031, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено, а у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06.11.2019 у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13.07.2020 у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24.02.2021 у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 по справі №6-17цс17 та в постанові Верховного Суду від 09.07.2021 по справі №161/8116/19.

Трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Водночас, з дослідженої судом вищезгаданої архівної справи судом встановлено, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки вона ще у 2012 році зверталася до суду із аналогічним позовом про поділ майна подружжя, який у цьому ж році було залишено судом без розгляду.

Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (частина перша статті 265 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності, проте з повторним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише у листопаді 2021 року, тобто після спливу позовної давності до пред`явлених позивачем вимог.

Вищезазначене узгоджується із практикою Верховного Суду, висловленою останнім 27.06.2018 у справі № 619/894/16-ц.

Твердження представника позивача про те, що саме в 2021 році позивач дізналася про порушення свого права, оскільки в березні 2021 року звернулася до відповідача через приватного нотаріуса щодо наміру поділити придбане майно у шлюбі, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту попередньої позовної заяви ОСОБА_1 , яка міститься у матеріалах цивільної справи №2/620/240/2012 вбачається, що звертаючись 08.02.2012 до суду вона в обґрунтування позову зазначала, що відповідач чинить їй перешкоди у володінні та користуванні спірним майном, що свідчить про те, що ОСОБА_1 вже в 2012 році дізналась про порушення своїх прав відповідачем та внаслідок чого нею було пред`явлено вказаний позов з метою захисту її прав.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 259, 264-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), за участю третьої соби, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (місцезнаходження: вул. Оноре де Бальзака, 64, м. Київ, 02232, ), про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 28.06.2023.

Суддя О. О. Кириленко