Постанова

Іменем України

07 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 487/5580/20

провадження № 61-12569св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: Мале приватне підприємство аудиторська фірма «Аудит-Гранат Миколаїв», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяна Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Єгоров Богдан Станіславович, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 листопада 2022 рокуу складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Немерцалової С. В. звернувся до суду з позовом до Малого приватного підприємства аудиторська фірма «Аудит-Гарант Миколаїв» (далі - МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив:

- перевести на нього права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу, укладеного 18 січня 2018 року між МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» (продавець), від імені якого діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 (покупець), квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т. М., зареєстрованого за р/ № 24 ;

- визнати за ним право власності на вказану квартиру;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 11 липня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т. М., зареєстрованого за р/ №361 ;

- витребувати вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Позовна заява мотивована тим, що йому належали 100% корпоративних прав у статутному капіталі МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв», управлінням якого з 2013 року займалася ФОП ОСОБА_3 на підставі договору управління майна від 01 червня 2013 року. МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» на праві приватної власності належала квартира

АДРЕСА_1 .

29 червня 2017 року між ним та ОСОБА_3 було узгоджено всі умови договору, за яким він продав корпоративні права МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» () ОСОБА_3 за 37 000,00 грн. Одночасно із укладанням 29 червня 2017 року договору купівлі-продажу корпоративних прав між ним та ОСОБА_3 , було укладено додаткову угоду від 29 червня 2017 року до зазначеного договору, відповідно до якої: ціна продажу корпоративних прав на підприємство, визначена пунктом 2.1. договору, за домовленістю між сторонами не враховує вартість нерухомого майна, яке обліковується на балансі підприємства (ціла двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу 199/02.03.2007/ приватний нотаріус Руда О.М., витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 березня 2007 року, номер: 19139 в книзі: 112 ММБТІ»; покупець зобов`язується в строк не пізніше 30 вересня 2017 року забезпечити продаж на користь продавця нерухомого майна, визначеного пунктом 1 цієї додаткової угоди до договору купівлі-продажу корпоративних прав, за залишковою вартістю цього майна; покупець зобов`язується в строк не пізніше 31 липня 2017 року забезпечити нарахування та виплату дивідендів у сумі, порядку та на умовах, визначених спільним рішенням №2 від 27 червня 2017 року власника МП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» та управителя майна.

30 червня 2017 року на вимогу нотаріуса та у його присутності договір купівлі-продажу корпоративних прав було перепідписано.

Зазначає, що ним було виконано умови договору та передано ОСОБА_3 корпоративні права, проте ОСОБА_3 лише частково були виконані умови договору (у частині додаткової угоди) та 07 березня 2018 року МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» йому було виплачено дивіденди у розмірі 850 000,00 грн.

Від виконання договору в частині продажу на його користь належної підприємству квартири ОСОБА_3 ухилилася. Натомість МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв», від імені якого діяла ОСОБА_3 , 18 січня 2018 року продало спірну квартиру ОСОБА_2 за 34 200,00 грн, після чого остання 11 липня 2018 року відчужила за договором купівлі-продажу вказану квартиру ОСОБА_3 за 48 474,00 грн.

Посилаючись на те, що у нього виникло переважне право на укладення договору купівлі-продажу в силу договірних зобов`язань, а оскільки на момент відчуження спірної квартири 18 січня 2018 року у ОСОБА_3 вже існували зобов`язання щодо відчуження зазначеного майна на його користь, то вона не мала права відчужувати зазначену квартиру іншій особі, просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2022 року у складі судді Кузьменко В. В. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Переведено на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 18 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т. М., зареєстрованого в реєстрі за № 24, укладеного між ОСОБА_3 , від імені МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), квартири

АДРЕСА_1 , ціна продажу 34 200,00 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер: 360, виданий 11 січня

2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т. М., укладений між ОСОБА_2 (продавець) та

ОСОБА_3 (покупець).

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент відчуження спірної квартири 11 липня 2018 року у ОСОБА_3 вже існували зобов`язання щодо відчуження зазначеного майна на користь

ОСОБА_1 , а тому договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є недійсним. Також суд виходив з того, що ОСОБА_3 не є та не може вважатися добросовісним набувачем, а відтак в силу статей 387, 388 ЦК України спірна квартира підлягає витребуванню з незаконного володіння останньої.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2022 року скасовано, прийнято постанову про відмову у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 .

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірна квартира належала на праві власності МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв»,

ОСОБА_1 не є співвласником, а відтак на встановлені у справі правовідносини положення статті 362 ЦК України не поширюються, тому відсутні підстави для переведення на останнього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу.

Крім того, суд дійшов висновку, що додаткова угода від 29 червня 2017 року була укладена в простій письмовій формі, а відтак є нікчемною, та не може створювати передбачених в ній зобов`язань щодо укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у майбутньому між ОСОБА_3 та

ОСОБА_1 .

Вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є похідними, а тому також не підлягають задоволенню.

Оскільки ОСОБА_1 не був та не є власником спірної квартири, тому підстави для застосування положень статей 387, 388 ЦК України до спірних правовідносин відсутні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

09 грудня 2022 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат

Єгоров Б. С., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А., відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року № 69/0/226-23, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня

2023 року, справу призначено судді-доповідачеві Сакарі Н. Ю., судді:

Білоконь О. В., Осіян О. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Єгоров Б. С., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Підставою касаційного оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня

2019 року у справі № 463/5896/14-ц, від 23 червня 2020 року у справі

№ 909/337/19, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, та у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі

№ 911/3685/17, від 22 травня 2019 року у справі № 201/10030/17, від 29 травня 2019 року у справі № 362/3810/16-ц, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц, від 07 вересня 2021 року у справі № 911/106/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що положення статей 215, 216 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Апеляційний суд помилково визнав додаткову угоду змішаним правочином, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про визнання її нікчемною, оскільки вона була укладена відповідно до норм чинного законодавства і відповідала домовленостям сторін.

З аналізу додаткової угоди вбачається, що фактично вартість дивідендів і спірна квартира виступали як вартість корпоративних прав, які відчужувалися позивачем на користь ОСОБА_3 , тобто виплата дивідендів і відчуження квартири були оплатою корпоративних прав з відстрочкою, тому апеляційний суд безпідставно застосував норми законодавства щодо обов`язкового нотаріального оформлення додаткової угоди та її недійсності (нікчемності) у зв`язку з відсутністю нотаріального оформлення.

Зазначав, що оскільки на момент письмового оформлення домовленостей між сторонами щодо відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_4 , жодна інша особа не мала будь-яких прав на отримання цієї квартири у власність, у зв`язку із чим він мав переважне право на укладення відповідного договору купівлі-продажу з урахуванням вимог статті 362 ЦК України.

Враховуючи, що відчуження спірної квартири на користь третіх осіб відбулося у той самий спосіб, що і передбачалося при оформленні права власності на ОСОБА_1 , тому заявлений ним позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу від 18 січня 2018 року, у зв`язку з порушенням його переважного права, є належним і найдієвішим способом захисту для поновлення його порушеного права.

Вважає, що апеляційний суд не врахував під час розгляду справи поведінку ОСОБА_3 , яка пов`язана з неналежним виконанням взятих нею на себе обов`язків, передбачених додатковою угодою від 29 червня 2017 року, а також не надав належної правової кваліфікації відносинам, що виникли між сторонами та не здійснив належний захист порушеного права позивача, застосувавши вірну норму права.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У січні 2023 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких ОСОБА_3 та МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що постанова апеляційного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що додаткова угода

від 29 червня 2017 року є попереднім договором, який потребує нотаріального посвідчення, оскільки передбачає умову відчуження нерухомого майна - квартири, тому відсутність нотаріального посвідчення вказує на його недійсність, в даному випадку нікчемність.

Крім того, оскільки позивач не був співвласником спірної квартири, адже її власником було МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв», тому на спірні правовідносини положення статті 362 ЦК України не поширюються.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до Статуту МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв», затвердженого власником підприємства та зареєстрованим Реєстраційно-ліцензійною палатою Миколаївського міськвиконкому, р/№ 4995/1 14 січня 2002 року, 100% у статутному капіталі підприємства належали ОСОБА_1 .

Управлінням підприємства займалася ФОП ОСОБА_3 на підставі договору управління майна від 01 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 .

За договором управління ФОП ОСОБА_3 зобов`язалася за плату здійснювати від свого імені управління корпоративними правами Установника ( ОСОБА_1 ) на МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв», зареєстроване як юридична особа () в інтересах ОСОБА_1 . Строк дії договору управління було визначено з 01 червня 2013 року до

31 травня 2018 року (або до дати дострокового припинення).

МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 2007 року.

27 червня 2017 року між власником МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» та управителем майна було прийнято спільне рішення № 2 про намір укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав, виходу з підприємства, нарахування та виплату дивідендів.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав у простій письмовій формі, у присутності нотаріуса, датований та внесений у реєстр 30 червня 2017 року, за умовами пункту 1.1 якого продавець ( ОСОБА_1 ) передає покупцю

( ОСОБА_3 ), а покупець приймає у власність корпоративні права, а саме частку у розмірі 100% (ста відсотків) у статутному капіталі МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв», .

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору, за домовленістю сторін, ціна продажу корпоративних прав МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» складає 37 000,00 грн.

Будь-якого іншого договору купівлі-продажу корпоративних прав матеріали справи не містять.

Також між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 29 червня 2017 року було укладено додаткову угоду до договору, відповідно до якої: ціна продажу корпоративних прав на підприємство, визначена пунктом 2.1. договору, за домовленістю між сторонами не враховує вартість нерухомого майна, яке обліковується на балансі підприємства (ціла двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу 199/02.03.2007/ приватний нотаріус Руда О. М., витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 березня 2007 року, номер: 19139 в книзі: 112 ММБТІ); покупець зобов`язується в строк не пізніше 30 вересня 2017 року забезпечити продаж на користь продавця нерухомого майна, визначеного пунктом 1 цієї додаткової угоди до договору, за залишковою вартістю цього майна; покупець зобов`язується в строк не пізніше 31 липня 2017 року забезпечити нарахування та виплату дивідендів у сумі, порядку та на умовах, визначених спільним рішенням №2 від 27 червня 2017 року власника МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» та управителя майна.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було виконано умови договору та передано корпоративні права, остання вчинила державну реєстрацію та на теперішній час є власником 100% у статутному капіталі МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» ().

07 березня 2018 року МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» було нараховано та виплачено ОСОБА_1 дивіденди у розмірі 850 000,00 грн.

18 січня 2018 року МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв», від імені якого діяла ОСОБА_3 , відчужило квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за 34 200,00 грн на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т. М., зареєстровано в реєстрі за № 24.

В подальшому ОСОБА_2 11 липня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т. М. за реєстровим №360 продала вказану вище квартиру ОСОБА_3 за 48 474,00 грн.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та

від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Положеннями частин першої та другої статті 362 ЦК України визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Переважне право є організаційним, відносним та вторинним.

Переважне право співвласника на купівлю частки є організаційним, оскільки завдяки йому створюється передумова для набуття його носієм права на частку в праві спільної часткової власності внаслідок створення можливості для укладення договору купівлі-продажу. Саме по собі переважне право учасника спільної власності не надає його суб`єктові будь-яких майнових прав (речових, зобов`язальних та ін.), які зумовлювали б виникнення або перехід права власності. Причому відповідне майнове право виникає тільки завдяки укладенню договору купівлі-продажу частки або в результаті переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу.

У свою чергу, конструкція переважного права дозволяє організувати відносини учасників спільної часткової власності, створивши передумови для суб`єкта переважного права укласти договір купівлі-продажу частки.

Відносність переважного права співвласника полягає у тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`явити позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки майна до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності.

Вторинність переважного права проявляється у тому, що його виникнення зумовлене «перебуванням» у відносинах спільної власності, завдяки чому особа має статус учасника спільної часткової власності. Тобто переважне право є вторинним до права учасника на частку. За умови припинення права на частку або правовідносин спільної часткової власності припиняється й переважне право.

З огляду на вказане та враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» і позивач ОСОБА_1 не був її співвласником, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що на встановлені у справі правовідносини положення статті 362 ЦК України не поширюються, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для переведення на останнього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 18 січня 2018 року, укладеним між МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» (продавець), від імені якого діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 (покупець).

Крім того, апеляційним судом враховано, що дійсно між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 29 червня 2017 року було укладено додаткову угоду до договору купівлі-продажу корпоративних прав, в якій передбачено як домовленості щодо ціни продажу корпоративних прав, так і зобов`язання ОСОБА_3 забезпечити продаж спірної квартири ОСОБА_1 .

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина друга статті 628 ЦК України).

Апеляційний суд, проаналізувавши умови додаткової угоди до договору купівлі-продажу корпоративних прав від 29 червня 2017 року, дійшов обґрунтованого висновку, що вона має ознаки змішаного договору, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Отже, виходячи зі змісту додаткової угоди, зобов`язання ОСОБА_3 щодо відчуження належної МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» квартири на користь ОСОБА_1 по суті є попереднім договором.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, з аналізу вказаних норм вбачається, що попередній договір встановлює зобов`язання сторін укласти договір у майбутньому та визначає певну особу як покупця, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню щодо купівлі-продажу нерухомого майна.

Разом з тим, додаткова угода, у якій сторони погодили зобов`язання ОСОБА_3 щодо відчуження належної МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» квартири на користь ОСОБА_1 , не була нотаріально посвідчена.

Згідно частини першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною четвертою статті 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З огляду на вказане вище у сукупності, та враховуючи, що додаткова угода від 29 червня 2017 року укладена в простій письмовій формі, а тому є нікчемною і не може створювати передбачених в ній зобов`язань щодо укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у майбутньому між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстави виникнення у ОСОБА_1 переважного права щодо придбання спірної квартири згідно додаткової угоди від 29 червня 2017 року відсутні.

Крім того апеляційним судом враховано, що зміст договору купівлі-продажу корпоративних прав від 30 червня 2017 року не передбачав будь-яких зобов`язань ОСОБА_3 щодо відчуження належної МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» квартири.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_1 щодо переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири від 18 січня 2018 року, укладеним між МП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» (продавець), від імені якого діяла відповідачка ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 (покупець), є безпідставні та задоволенню не підлягають.

З огляду на вказане не підлягають задоволенню й вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 11 липня 2018 року, оскільки такі є похідними, а апеляційним судом не встановлено його переважне право на купівлю спірної квартири.

Також апеляційний суд обґрунтовано відхилив й інші вимоги

ОСОБА_1 щодо визнання права власності на спірну квартиру та витребування її з незаконного володіння ОСОБА_3 , оскільки він не був та не є власником спірної квартири, а відтак підстави для застосування положень статей 387, 388 ЦК України до правовідносин, встановлених у даній справи, відсутні.

Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 463/5896/14-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, та у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17, від 22 травня 2019 року у справі № 201/10030/17, від 29 травня 2019 року у справі № 362/3810/16-ц, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц, від 07 вересня 2021 року у справі № 911/106/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Єгоров Богдан Станіславович, залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
О. М. Осіян