печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Бурячок А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою,-

ВСТАНОВИВ:

позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 91263,21 грн., моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн та судові витрати в розмірі 1135,34 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 11.07.2018 о 13 год. 33 хв., керуючи автомобілем Toyota RAV-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 рухалася в третій полосі проїжджої частини бульвару Лесі Українки, 26 в сторону Бессарабського ринку. В цей час з зустрічної смуги на смугу руху її автомобіля виїхав автомобіль Mercedes-Bens реєстраційний номер НОМЕР_2 , який допустив зіткнення з автомобілем позивача. За мить до цього зіткнення автомобіль Mercedes-Bens реєстраційний номер НОМЕР_2 також допустив зіткнення з автомобілем марки «Nissan Теаnа» реєстраційний номер НОМЕР_3 . Працівниками управління патрульної поліції міста Києва, які прибули на місце дорожньо-транспортної пригоди було складено протокол про адміністративне правопорушення на водія автомобіля марки «Nissan Теаnа» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_2 . 14.02.20219 постановою Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Постановою Київського апеляційного суду від 09.08.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2019 щодо ОСОБА_2 без змін. На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за договором(полісом) обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна». Згідно зі звітом про оцінку розміру збитку по страховій справі №199967 від 11.07.2018 проведеної ПрАТ СК «ПЗУ Україна» вартість пошкоджень, які зазнав в результаті ДТП автомобіль «Тоуоtа RAV-4» становить - 156864,53 грн., однак страхова компанія виплатила страхове відшкодування в розмірі 65601,32 грн. Різниця між виплаченою позивачу страховою сумою страхового відшкодування та вартістю відновлюваного ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу становить 91263,21 грн. За таких обставин саме ОСОБА_2 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Позивач наголошує, що з метою покриття завданої їй шкоди у повному обсязі, остання була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. В зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача завдані матеріальні збитки в розмірі 91263,21 грн., які не відшкодовані страховою компанією, моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн, а також понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 11.11.2021 позовну заяву залишено без руху.

21.03.2023 позивачем було усунуто недоліки, надано оригінал квитанції про сплату судового збору на виконання вимог ухвали суду від 11.11.2021.

Ухвалою суду від 22.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, у зв`язку з усуненням недоліків зазначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження, копією позовної заяви з додатками та судовою повісткою, що направлялися за місцем реєстрації останнього, повернувся до суду не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Згідно з частиною 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 11.07.2018 о 13 год. 33 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Nissan Teana» д.н.з. НОМЕР_3 в м. Києві на б-рі Лесі Українки, 26, перед перестроюванням не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався попереду в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині перед розворотом, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Mercedes Benz» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , який в свою чергу зіткнувся з автомобілем «Toyota Rav 4» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який зіткнувся з тролейбусом «Богдан», д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 , чим порушив вимоги п. 2.3б, 10.1, 10.3, 10.4, 13.1 ПДР України.

14.02.2019 Печерським районним судом м. Києва було прийнято постанову, відповідно до якої відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Київського апеляційного суду від 09.08.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2019 залишено без змін.

В силу ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що власником пошкодженого транспортного засобу «Toyota Rav 4» д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_5 , а не позивач, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та звітом № НОМЕР_5 про оцінку вартості збитків, спричинених пошкодження транспортного засобу, долучених до матеріалів справи.

Відповідно до висновку ВС викладеного у постанові від 14.03.2018 по справі № 635/4944/14-ц, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов вірного висновку про те, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля підлягає стягненню на користь Особи 1, оскільки він керував цим транспортним засобом на передбачених законом підставах, а саме на підставі технічного паспорту. Отже, на позивача поширюються положення статей 386, 395, 396 ЦК України щодо захисту права власності, на що апеляційний суд уваги не звернув, коли вважав, що шкода відшкодовується тільки власнику транспортного засобу.

Відтак, суд дійшов висновку про належність позивача, оскільки ОСОБА_1 хоча і не являється власником пошкодженого транспортного засобу, однак керувала ним на передбачених законом підставах, а зворотного не доведено.

Згідно з ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (ст.1188 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 6-2878цс15, відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При цьому за змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону № 85/96-ВР до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв`язку зі статтею 993 цього Кодексу та статті 27 Закону № 85/96-ВР можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до положень ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов`язок власників транспортних засобів застрахувати цивільно-правову відповідальність водіїв, які керують застрахованим транспортним засобом.

Відповідно до встановлених судом обставин на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Nissan Teana» д.н.з. НОМЕР_3 була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

Згідно з ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

На підставі ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до ст. 12 зазначеного Закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до звіту № 199967 про оцінку вартості збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу, визначено вартість відновлювального ремонту у загальній сумі 156864,53 грн., з якої вираховано суму зношення запчастин (70%) у розмірі 90804,00 грн. Таким чином, вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу встановлено у розмірі 66060,53 грн., однак розмір страхового відшкодування було зменшено на 459,21 грн. та по факту виплачено ОСОБА_1 65601,32 грн. (а.с. 26-27).

Враховуючи вищевикладене, невідшкодованою залишилась сума завданих позивачу збитків, з урахування коефіцієнту фізичного зносу в сумі 459,21 гривень.

Відповідно до положень ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Знос пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Отже, в даному випадку, з відповідача, як особи, яка винна у настанні дорожньо-транспортної пригоди, підлягає стягненню різниця між сумою фактично сплаченого страхового відшкодування (з врахування фізичного зносу) та сумою визначеною звітом № 199967 від 07.08.2018 як достатньої для проведення відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем до позовної заяви були долучені квитанції: № 34902013 від 01.09.2018 про сплату ОСОБА_5 на рахунок ТОВ «ВІДІ Автострада» грошових коштів в розмірі 70000,00 грн. із зазначенням призначення платежу - оплата за авто послуги ВДиС-018701 від 21.07.2018; № 34902787 від 01.09.2018 про сплату ОСОБА_5 на рахунок ТОВ «ВІДІ Автострада» грошових коштів в розмірі 17179,18 грн. із зазначенням призначення платежу - оплата за авто послуги ВДиС-018701 від 21.07.2018; № 33993965 від 27.07.2018 про сплату ОСОБА_5 на рахунок ТОВ «ВІДІ Автострада» грошових коштів в розмірі 20000,00 грн. із зазначенням призначення платежу - оплата за авто послуги ВДиС-018701 від 21.07.2018.

Однак, позивач обґрунтовуючи позовні вимоги жодним чином не зазначила доказове значення наданих квитанцій, не вказала, що сумарна сума сплачених нею грошових коштів складає фактичний розмір витрат понесених нею на ремонт автомобіля, посилаючись виключно на загальну суму вартості відновлювального ремонту зазначену у звіті № 199967 від 07.08.2018.

Крім того, наданих копій квитанцій не можливо встановити які саме авто послуги були надані ОСОБА_5 , чи пов`язані ці послуги в відновленням авто після ДТП 11.07.2018 та якому транспортному засобу були надані вказані послуги. Відтак, суд не бере до уваги додані позивачем квитанції, оскільки не може надати їм оцінку як належним та допустимим доказам у справі.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 матеріальних збитків в розмірі 459,21 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди на користь позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, визначення розміру моральної шкоди в грошовому еквіваленті належить до компетенції суду на підставі прямої вказівки ЦК України, а проведення експертизи для визначення розміру такої шкоди не є абсолютно необхідним. Суд в будь-якому випадку повинен самостійно визначити обґрунтований розмір моральної шкоди залежно від критеріїв, наведених в ЦК України, а також з урахуванням будь-яких інших обставин, які мають істотне значення, керуючись при цьому вимогами розумності і справедливості.

Пунктами 3, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з п. 5 вищевказаної постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, на думку суду, при зверненні до суду позивач належним чином не обґрунтувала свої вимоги в частині розміру моральної шкоди, яку вона просить стягнути з відповідача.

Оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений належний позивачу транспортний засіб, що призвело до зміни способу життя, необхідності витрачати час для відновлення порушеного права, суд вважає доведеним розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню в сумі 1000,00 грн., що буде відповідати принципу справедливості та співрозмірності із перенесеними переживаннями.

Зазначена шкода підлягає стягненню з відповідача у справі, як особи, з вини якого сталась дорожньо-транспортна пригода, та внаслідок дій якого позивачу завдано моральні страждання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих їй житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Загальна сума задоволених вимог позивача складає 1459,21 грн. та з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 14 грн. 58 коп. (1459,21 грн. х 100 : 111263,21 = 1,31% х 1112,64).

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 459 (чотириста п`ятдесят девять) грн. 21 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 1000 (одну тисячу) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 14 (чотирнадцять) грн. 58 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Р.В. Новак