Провадження № 22-ц/4808/289/23
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Курило Вікторія Григорівна, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» про визнання зобов`язання за кредитним договором №0 від 17.07.2007 року та зобов`язання за договором іпотеки №б/н від 17.07.2007 року припиненими,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року представник позивачів звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» про визнання зобов`язання за кредитним договором №0 від 17.07.2007 року та зобов`язання за договором іпотеки №б/н від 17.07.2007 року припиненими.

В обґрунтування позову вказала, що 17.07.2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК», з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку, було укладено Договір по надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 25 000.00 дол. США з терміном повернення до 14.07.2017 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним Кредитним договором було укладено договір іпотеки №б/н від 17.07.2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УКРСИББАНК». ОСОБА_1 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 08.12.2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та ПАТ Дельта Банк було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитом. 28.02.2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Івано-Франківського міського суду до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність. Ухвалою Івано-Франківського міського суду 11.03.2015 року даний позов було залишено без розгляду. При розгляді даної справи у Івано-Франківському міському суді позивачем ПАТ «Дельта Банк» було заявлено, що нібито 11 лютого 2009 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду до кредитного Договору № 0 від 17.07.2007 року. А також у зазначеному позові банку було вказано, що у зв`язку з укладенням Додаткової угоди між іпотекодавцем ОСОБА_1 та АКІБ «УКРСИББАНК» було укладено Договір №б/н від 26.02.2009 року про внесення змін до іпотечного Договору від 17.07.2007 року.

28.01.2014 банк направляв письмові вимоги позичальнику ОСОБА_2 про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом і вимагав виконати порушене зобов`язання у тридцяти денний строк, а саме: погасити наявну заборгованість за кредитом у повному обсязі зі сплатою процентів за користування кредитом з урахуванням усіх штрафних санкцій. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дані вимоги отримали 15.02.2014 року. А тому у відповідності до зазначеного кредитного Договору та ч.2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання з 14.07.2017 року на 16.03.2014 року.

У 2015 році даний банк було ліквідовано.

Незважаючи на заборону кредитору-фінустанові вимагати від громадян-боржників виконання зобов`язання за договором у зв`язку із закінченням строків давності згідно п.7 ст.11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» продовжують нараховувати і вимагати у громадян-боржників кредити, відсотки за договорами. Так, у липні 2020 року до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали телефонувати особи, які представляють інтереси фінустанови та повідомили про те, що вона зобов`язана сплатити 260 000 грн., а у разі несплати заборгованості буде переоформлено право власності на квартиру, яка виступала іпотекодавцем. Позивачі вважають, що зобов`язання за кредитним договором № 0 від 17.07.2007 року укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК» правонаступником якого є ПАТ «Дельта банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з одного боку та громадянкою ОСОБА_2 з іншого боку є припиненими, а також і зобов`язання за Договором іпотеки № б/н від 17.07.2007 року укладеного між АКІБ «УКРСИББАНК» правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК» правонаступником якого є ПАТ «Дельта банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з одного боку та громадянкою ОСОБА_1 є припиненими. Банк та його правонаступники втратили можливість звернутися до позичальника та іпотекодавця з будь-якими вимогами щодо виконання своїх зобов`язань.

16.08.2021 року ухвалою Івано-Франківського міського суду залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент».

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвент про визнання зобов`язання за кредитним договором №0 від 17.07.2007 року та зобов`язання за договором іпотеки №б/н від 17.07.2007 року припиненими, стягнення судових витрат відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивачі, від імені та в інтересах яких діє адвокат Курило В.Г., подали апеляційну скаргу, в якій просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, порушено конституційний принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

При ухваленні рішення суд посилається на те, що 07.08.2020 року ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» направило на адресу позивачів вимогу про усунення порушення із зазначенням суми заборгованості за кредитом. Апелянт зазначає, що дана вимога є абсолютно безпідставною, не має юридичної сили, оскільки аналогічну вимогу ще у 2014 році подавав ПАТ «Дельта Банк» і 28.02.2014 року представником банку був поданий позов до суду до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність (справа № 344/5297/14-ц). Таким чином відповідач змінив термін погашення кредиту з 17.07.2017 на 2014 рік.

Суд не врахував, що позовні вимоги позивачів не про припинення кредитного договору та договору іпотеки, а про припинення правовідносин (п.7 ч.2 ст. 16 ЦК України), а також висновок, викладений у п.п. 56-65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року № 522/1528/15-ц. Апелянт зазначає, що попередній кредитор ПАТ «Дельта Банк» ініціював судовий спір стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки, але його позов було залишено без розгляду у зв`язку з неявкою в судове засідання без поважних причин. Крім того, ПАТ «Дельта Банк» обрав невірний спосіб захисту порушеного права у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки, а новий кредитор ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» продовжує наполягати на існуванні боргу при цьому вже 9 років не претендує на його стягнення.

Апелянт зазначає, що у зв`язку з вищевказаними обставинами, а також зважаючи на відсутність іншого судового процесу про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, позивачі обрали вірний спосіб захисту свого порушеного права та законного інтересу, і цей спір слід було вирішити по суті, встановивши чи дійсно продовжують існувати зобов`язання за спірними кредитними та іпотечними договорами.

У відзиві та доданих до нього документах ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» не надало жодних доказів того, що існує заборгованість ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за вищевказаним правочином.

Апелянт вважає, що пред`явивши позов в січні 2014 року в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України вимогу про дострокове стягнення всієї суми кредиту за договором, ПАТ «Дельта Банк» тим самим змінило строк виконання всієї суми основного зобов`язання, і починаючи з цього дня втратило право нараховувати як договірні відсотки, так і неустойку за ним. З цього ж дня відносини між сторонами трансформувалися із договірних в охоронні, а права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17, представник позивачів наголошує, що позивачі звернулись до суду саме для того, щоб припинити юридичну невизначеність. Кредитний договір та договір іпотеки в цьому позові не визнаються припиненими, а визнається сам факт припинення зобов`язань.

Представник відповідача адвокат Костюченко І.В. надала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 рокує законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга позивача є безпідставною, виходячи з наступного.

Апелянт не навів докази в чому саме полягає порушення судом принципу рівності сторін.

Суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам щодо наявності непогашеної заборгованості за кредитним договором, так і строку дії кредитного договору та договору забезпечення, а також надав правомірний висновок про те, що закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язання, яке не було виконане належним чином однією зі сторін, а закон не передбачає такої підстави як закінчення строку дії договору для припинення зобов`язання , яке лишилося невиконаним.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції позовних вимог не про припинення кредитного договору, а припинення правовідносин є надуманими та безпідставними, оскільки рішення суду мотивоване якраз розглядом зазначених позовних вимог і резолютивна частина також містить відмову у таких вимогах.

Також представник відповідача звертає увагу, що спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 ЦК України не передбачають.

Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч.2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. (Постанова Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 201/13602/16-ц).

Також оскільки кредитний договір та договір іпотеки є чинними та не визнані в установленому законом порядку недійсними, з урахуванням тієї обставини, що зобов`язання за кредитним договором не виконано, заборгованість не погашена, а відповідно до статті 17 ЗУ «Про іпотеку» відмова у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставами для припинення іпотеки. (Постанова Верховного Суду від 03.02.2022 року у справі № 357/562/20).

Представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивачі та їх представник до суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» адвоката Коновала Р.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язання, яке не було виконане належним чином однією зі сторін, а закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним. Сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропуску позовної давності) та/або закінчення строку дії кредитного договору не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не є підставою для припинення іпотеки за абзацом 2 частини першої статті 17 Закону.

Оскільки немає підстав для припинення основного зобов`язання, а зобов`язання, які виникають з договору іпотеки, є похідними зобов`язаннями, тому також не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не може не погодитися із даним висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.07.2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 було укладено Договір по надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 25 000 дол. США з терміном повернення до 17.07.2017 року ( а.с.14-16).

Відповідно до п. 6.2 цього кредитного Договору, в разі застосування Банком права, передбаченого пунктом 6.1.2. договору, порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит є наступними, а саме: Банк повідомляє Позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за Договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою позичальника; терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов`язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) Банку про дострокове повернення кредиту за умови, що: а) Банк направив за адресою Позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов`язано Позичальника за Договором а про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а б) Позичальник не усунув зазначених Банком порушень зобов`язань Позичальника за Договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та АКІБ «УКРСИББАНК» був укладений договір іпотеки №б/н від 17.07.2007 року. ОСОБА_1 передала у іпотеку нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.17-19).

ОСОБА_1 належить на праві приватної власності трьохкімнатна квартира, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.73-79).

07.08.2020 року ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» направило на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення, в якій зазначено, що станом на 06.08.2020 року сума заборгованості позичальника за кредитним договором складає 1 576 720,93 грн., яка складається з 583 694,12 грн. основної заборгованості по тілу кредиту та 993 026,81 грн. заборгованості за нарахованими процентами за кредитом (а.с.80).

ОСОБА_2 обґрунтовує вимоги тим, що оскільки належним чином умов договору щодо сплати кредиту та процентів не виконала, відповідно до умов Розділу 6 Договору строк користування кредитом сплив через 32 календарних дні, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту, і саме з цього дня у банку виникло право вимоги: почався перебіг позовної давності щодо погашення суми заборгованості за кредитом.

У зв`язку із порушенням виконання боржником ОСОБА_3 умов кредитного договору, представник ПАТ Дельта Банк 28.01.2014 року направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу із проханням виконати порушене зобов`язання у тридцятиденний строк: погасити наявну заборгованість за кредитом у повному обсязі зі сплатою процентів за користування кредитом з урахуванням усіх штрафних санкцій або на виконання ст.37 ЗУ Про іпотеку передати добровільно предмет іпотеки у власність іпотекодержателя разом з усією правовстановлюючою документацією, ключами та технічним паспортом або оформити і передати довіреність на право здійснити іпотекодержателем продаж предмету іпотеки у порядку, передбаченому ст.38 ЗУ Про іпотеку та довіреність на право отримати витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідку про склад сім`ї і дублікат правовстановлюючого документу (а.с.11, 41).

28.02.2014 року ПАТ Дельта Банк звернулось до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність (а.с.39-40).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.03.2015 року позовну заяву ПАТ Дельта Банк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність залишено без розгляду за повторною неявкою позивача в судове засідання (а.с.37-38).

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частини перша, п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Отже, іпотека, яка має похідний характер від основного зобов`язання, є дійсною до припинення основного зобов`язання. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

В апеляційній скарзі позивачі посилаються на те, що відповідачем не доведений факт наявності заборгованості за кредитним договором, разом з тим, при звернення до суду доказів відсутності боргу за кредитом зі свого боку не надали, вказували як на підставу позову на втрату відповідачем права пред`явлення до них претензій за кредитними зобов`язаннями у зв`язку із зміною строку виконання.

Згідно зі статтями 599-601, 604-609 ЦК України зобов`язання припиняються у разі: виконання, проведеного належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смерті фізичної особи; ліквідації юридичної особи.

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України, згідно з якою особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України у разі пропуску позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропуску поважними і прийняти рішення про задоволення позову.

Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, відповідно до положень ЦК України, сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не позбавляє права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Згідно зі статтями 1, 11 Закону майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем.

Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону, відповідно до частини першої якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом, тобто припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені Законом України «Про іпотеку».

Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції в оскарженому рішенні, а також в постанові від 29 червня 2022 року у справі № 664/1667/20 провадження №61-10033св21, і з урахуванням такої правової позиції, яка за останній час не змінювалася, склалася усталена судова практика.

На підставі вищевказаного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким також погоджується і суд апеляційної інстанції, що позивачі безпідставно звернулися до суду, оскільки зобов`язання за кредитом не виконане, закінчення строку дії договору його не припиняє, а за законом зобов`язання автоматично не припиняється із закінченням строку дії договору. Сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки та/або закінчення строку дії кредитного договору також не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не є підставою для припинення іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржене судове рішення винесено з порушенням норм матеріального права, не приводять апеляційний суду до іншого висновку, оскільки зводяться до незгоди із рішенням, без правового обґрунтування, і є аналогічними мотивуванням, викладеним в позовній заяві, яким суд першої інстанції дав правову оцінку.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд не визначився у характері позовних вимог, і не врахував, що позивачі звернулися саме із вимогами про припинення правовідносин, а не договорів, то колегія суддів не приймає їх до уваги. Так, апелянти правильно зазначають, що виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття «припинення правовідношення» (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений п.7 ч.2 ст.16 ЦК України) не є тотожним поняттю «припинення договору».

З договору можуть виникати одне або декілька зобов`язань.

Але, положення статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту прав та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Позивачі звернулися до суду про визнання кредитних правовідношень припиненими задля підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника, проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 (п.59)). До подібних висновків щодо способу судового захисту в аналогічних спорах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі 462/5368/16-ц, провадження №14-143цс20. Згідно з положеннями ч.1 ст.593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Тобто, встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових зобов`язань за договором іпотеки. Отже, тільки з повним виконанням кредитного зобов`язання припинилися би зобов`язання за кредитним договором і іпотека за іпотечним договором, чого й прагнули позивачі, звертаючись з даним позовом до суду.

Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер правовідносин між сторонами, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи рішення суду мотивовано висновками за результатами розгляду саме позовних вимог про припинення правовідношення, а не договорів, з урахуванням підстав для пред`явлення позову, визначених власне позивачами.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржників.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Курило Вікторія Григорівна - залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 квітня 2023 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.А. Девляшевський