Справа № 201/1873/23
Провадження № 2/201/1300/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Батманової В.В.,

з секретарем судового засідання Турбаївською М.В.,

за участю представника позивача адвоката Бабка Г.Г.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Кисельова Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом звернулася ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 18 квітня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було укладено шлюб. У період шлюбу у позивача та відповідача народились двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом 2003-2007 років відповідачем придбавалась нерухомість за спільні кошти подружжя від підприємницької діяльності відповідача. Згодом під час розірвання шлюбу позивачу стало відомо, що нерухоме майно, з невідомих позивачу причин зареєстровано за ОСОБА_5 . На праві приватної власності ОСОБА_5 належать: - квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2421601); - квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8673757); - квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5869649). Квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2421601) була успадкована ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину. Квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8673757) була успадкована ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину. Роки прийняття спадщини громадянкою ОСОБА_6 збігаються із датою смерті бабусі відповідача - ОСОБА_7 . Таким чином, на думку позивача, відповідач реєстрував нерухомість, придбану на кошти, що були спільним сумісним майном подружжя, на свою бабусю, а потім, ця нерухомість перейшла до єдиного спадкоємця, матері відповідача. 13 квітня 2007 року, вже після смерті бабусі відповідача, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5869649) була оформлена вже безпосередньо на ОСОБА_5 , відповідно до договору купівлі-продажу. Позивач зазначає, що обидві жінки похилого віку не мали заощаджень та доходу достатніх для набуття нерухомості в центрі міста у такій кількості.

Позивач вважає вказане майно таким що було придбано під час шлюбу за кошти подружжя та зареєстроване не за відповідачем. Відтак, просить суд стягнути з відповідача компенсацію у розмірі 27 750 дол. США, яка складає половину вартості від придбання трьох квартир.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 15 лютого 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. (а.с.10).

Ухвалою судді від 15 лютого 2023 року вказану позовну заяву залишено без руху, та після усунення недоліків ухвалою судді від 21 лютого 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації (а.с. 11,87).

Відповідач скористався правом надання відзиву в якому проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те що, дохід відповідача з 1998 року по 2007 рік склав 3785,64 грн. та існуючі на той час доходи подружжя не дозволяли придбати вказані квартири. Крім того позивачем не надано доказів на підтвердження неможливості придбання вказаних квартир матір`ю та бабусею відповідача, оскільки це спростовується наявністю в них заощаджень та коштів від продажу іншого майна. Також зазначає, що позивач звернулась до суду із пропуском строку позовної давності, який має відраховуватись від дати купівлі майна.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та у відповіді на відзив просила позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав зазначених у відзиві, просили в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

18 квітня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було укладено шлюб.

У період шлюбу у позивача та відповідача народились двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Станом на час розгляду справи шлюб між сторонами розірвання рішенням Жовневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2021.

Позивач зазначає, що протягом 2003-2007 років відповідачем придбавалась нерухомість за спільні кошти подружжя від підприємницької діяльності відповідача.

Отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо громадянина ОСОБА_1 позивачу стало відомо, що жодного спільного майна подружжя за ним станом на грудень 2020 року зареєстровано не було.

Оскільки, позивачу було відомо про придбання нерухомого майна за спільні кошти подружжя, застосувавши для пошуку адреси спірних квартир, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач отримала інформацію, що нерухоме майно, яке вона вважає спільним майном подружжя, з невідомих їй причин зареєстровано за ОСОБА_5 , яка є матір`ю відповідача.

На праві приватної власності ОСОБА_5 належать: - квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2421601); - квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8673757); - квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5869649).

Квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2421601) була успадкована ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВЕЕ №271830, реєстр 1-682, від 24 лютого 2007 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2421601) була успадкована ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВЕЕ №271830, реєстр 1-682, від 24 лютого 2007 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Відтак, вказані квартири були зареєстровані на бабусю відповідача ОСОБА_7 , які після її смерті успадкувала мати відповідача.

13 квітня 2007 року, вже після смерті бабусі відповідача, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5869649) була оформлена вже безпосередньо на ОСОБА_5 , відповідно до договору купівлі-продажу, ВЕК №422797, реєстр 1-1234, від 13 квітня 2007 року, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною контрою.

Суд приймає до уваги, що обидві жінки похилого віку та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що вони мали заощадження та дохід достатній для набуття нерухомості в центрі міста у такій кількості.

Оскільки в архівних документах позивач знайшла документи, серед яких, зокрема, були копії банківських квитанцій про переказ грошових коштів на загальну суму 55 500 дол. США на ім`я продавців спірних квартир, а саме на ім`я громадянки ОСОБА_8 , громадянки ОСОБА_9 та громадянки ОСОБА_10 від відповідача (а.с. № 48-50), 03 березня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року вищезазначені, позовні вимоги були залишені без задоволення.

У вказаному рішенні судом встановлено, що «суд критично відноситься до тверджень відповідача щодо того, що грошові кошти були особистою власністю його матері та бабусі і були лише передані відповідачу, оскільки жодних доказів на підтвердження цього ОСОБА_1 надано не було. Також відповідачем не було надано і доказів на підтвердження здійснення ним представництва, а у банківських квитанціях ОСОБА_1 був зазначений безпосереднім платником. Копії нотаріальної довіреності із правом здійснення платежів із метою придбання спірних квартир відповідачем надано також не було.

Суд критично ставиться до посилань з боку відповідача про наявність достатніх доказів того факту, що ОСОБА_7 , ОСОБА_5 мали достатній дохід для придбання спірної нерухомості.

Крім того, суд критично ставиться до посилань представника відповідача на те, що відповідач не мав доходу, оскільки це спростовується фактом придбання автомобіля Пежо відповідно до договору від 22.12.2005 за 122488,00 гривень (а.с.82-86) та придбанням часток квартири, розташованої в м. Судак.

Таким чином, судом встановлено обставини, на які посилається позивач, оскільки останні знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а відповідачем не спростовано, що за спірні квартири було сплачено грошові кошти, які є спільним майном подружжя.

Постановою Дніпровського апеляційного суду в ід 19 жовтня 2022 року по справі №201/3164/21 мотивувальна частина вищезазначеного рішення Жовтневого районного суду м . Дніпропетровська була залишена без змін.

Відповідно до ч. 4,5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У відповідності до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 22, 3О постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, шо один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і но в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідна позиція викладена у постановах Верховного Суду по справі №570/2656/17 від 08 травня 2019 року, по справі №487/4377/17 від 23 січня 2019 року та по справі №204/8558/2014 від 04 вересня 2019 року.

Як передбачено ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Розглядаючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Твердження відповідача, що позовна давність у вказаних правовідносинах закінчилась 30.08.2006, 04.12.2007 та 13.04.2010 та має відраховуватись від дати купівлі майна спростовуються тим, що позивач не була обізнана, що вказане нерухоме майно було придбано за спільні кошти подружжя, а отже строки позовної давності у даному випадку не можуть відраховуватись від дат купівлі нерухомого майна.

З урахуванням наведених у позовній заяві обставин, наданих доказів та досліджених обставин, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума компенсації у розмірі 27750 доларів США.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284ц17.

Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Згідно офіційного курсу НБУ станом на 11.04.2023 - 1 дол. США складає 36,5686 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 27750 дол. США, що становить 1014778,65 грн.

Разом з тим, у правовій позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №14-446цс18 та від 11.10.2019 справа №911/165/18 зазначено наступне.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 10147,79 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 265, 282 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошової компенсації у розмірі 27750 (двадцять сім тисяч сімсот п`ятдесят) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 10147 (десять тисяч сто сорок сім) гривень 79 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова