Провадження № 2/127/3619/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2023 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Короля О.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Вінницького національного технічного університету до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за використану наперед відпустку,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся Вінницький національний технічний університет з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за використану наперед відпустку.

Позов мотивований тим, що відповідач перебувала у трудових відносинах із Вінницьким національним технічним університетом. З 01.02.2020 р. до 31.08.2021 р. відповідач працювала на посаді старшого лаборанта з вищою освітою кафедри біомедичної інженерії факультету інфокомунікацій, радіоелектроніки та наносистем Вінницького національного технічного університету. 31.08.2021 р. трудовий договір із відповідачем був припинений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, проведено повний розрахунок при звільненні, що у свою чергу жодною зі сторін не оспорюється з огляду на обставини, викладені нижче.

Відповідач вважаючи, що зазначеними вище діями Вінницького національного технічного університету були порушені її права на працю, подала позов до Вінницького міського суду Вінницької області про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі та виплати заробітної плати за вимушений прогул (справа № 127/26476/21). 10.02.2022 р. рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у зазначеній вище справі було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , зокрема, було визнано звільнення ОСОБА_1 з роботи, що оформлено наказом ректора Вінницького національного технічного університету від 25.08.2021 року №312-о «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 , старшого лаборанта з вищою освітою кафедри біомедичної інженерії, з 31.08.2021 року у зв`язку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, незаконним та зобов`язано ВНТУ поновити ОСОБА_1 на роботі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення допустити до негайного виконання. 11.02.2022 р. на виконання рішення Вінницьким національним технічним університетом було видано наказ від 11.02.2022 р. № 54-о про поновлення на роботі ОСОБА_1 . Після поновлення на роботі ОСОБА_1 було подано заяву від 26.02.2022 р. про надання частини оплачуваної відпустки (основної та додаткової) у період із 28.02.2022 р. по 23.03.2022 р., яку було задоволено та видано наказ «По особовому складу» від 01.03.2022 р. Було виплачено відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітну плату за час відпустки у розмірі 5 809, 80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням Вінницького міського суду Вінницької області про поновлення на роботі, 21.03.2022 р. Вінницьким національним технічним університетом було подано апеляційну скаргу, яку постановою Вінницького апеляційного суду від 28.04.2022 р. було задоволено, скасовано судове рішення першої інстанції та прийнято нове судове рішення. Відповідно до резолютивної частини постанови Вінницького апеляційного суду: «У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вінницького національного технічного університету про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити».

На виконання зазначеної вище постанови Вінницького апеляційного суду від 28.04.2022р. у справі № 127/26476/21. Вінницьким національним технічним університетом було видано наказ від 28.04.2022 р. № 129-0 «Про скасування наказу від 11.02.2022 р. № 54-о «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та було фактично припинені трудові відносини з ОСОБА_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі скасуванням рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції про поновлення на роботу. Таким чином склалася ситуація, за якої ОСОБА_1 у період із 11.02.2022 р. до 28.04.2022 р. фактично перебувала у трудових відносинах із Вінницьким національним технічним університетом, але має заборгованість за використану наперед з 01.04.2022 р. по 01.02.2023 р., тобто коли відповідач не перебувала та не перебуває у трудових відносинах із Вінницьким національним технічним університетом щорічну оплачувану відпустку, яка становить 2526,00 грн. за 10 (десять) календарних днів, а тому, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 2526,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2022 року відкрите спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Відповідач належним чином повідомлялась про відкриття провадження в справі.

У встановлений ухвалою строк відзив на позов від відповідача не надійшов.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши письмові докази в справі та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу №26-о від 30.01.2020 р. ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду старшого лаборанта з вищою освітою кафедри біомедичної інженерії факультету інфокомунікацій, радіоелектроніки та наносистем Вінницького національного технічного університету.

31.08.2021 р. трудовий договір із відповідачем був припинений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, проведено повний розрахунок при звільненні.

ОСОБА_1 , вважаючи, що діями Вінницького національного технічного університету були порушені її права на працю, подала до Вінницького міського суду Вінницької області позов про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі та виплати заробітної плати за вимушений прогул (справа № 127/26476/21). 10.02.2022 р. рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у зазначеній вище справі було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , зокрема було визнано звільнення ОСОБА_1 з роботи, що оформлено наказом ректора Вінницького національного технічного університету від 25.08.2021 року № 312-о «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 , старшого лаборанта з вищою освітою кафедри Біомедичної інженерії, з 31.08.2021 року у зв`язку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та зобов`язано ВНТУ рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допущено до негайного виконання.

11.02.2022 р. на виконання рішення суду Вінницьким національним технічним університетом було видано наказ від 11.02.2022 р. № 54-о про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

26.02.2022 р. після поновлення на роботі ОСОБА_1 було подано заяву про надання частини оплачуваної відпустки (основної та додаткової) у період із 28.02.2022 р. по 23.03.2022 р., яку було задоволено та видано наказ «По особовому складу» від 01.03.2022 р. №68-о виплачено, відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітну плату за час відпустки у розмірі 5 809.80 грн.

21.03.2022 р. Вінницьким національним технічним університетом було подано апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2022 р.,

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28.04.2022 р. скасовано судове рішення першої інстанції та прийнято нове яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вінницького національного технічного університету про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання зазначеної вище постанови Вінницького апеляційного суду від 28.04.2022 р. у справі № 127/26476/21 Вінницьким національним технічним університетом було видано наказ від 28.04.2022 р. № 129-о «Про скасування наказу від 11.02.2022 р. № 54-о «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та було фактично припинені трудові відносини з ОСОБА_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі скасуванням рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції про поновлення на роботі.

Отже, ОСОБА_1 у період із 11.02.2022 р. до 28.04.2022 р. фактично перебувала у трудових відносинах із Вінницьким національним технічним університетом, але має заборгованість за використану наперед з 01.04.2022 р. по 01.02.2023 р. відпустку, тобто коли відповідач не перебувала у трудових відносинах із Вінницьким національним технічним університетом, яка становить 2 526,00 грн. за 10 календарних днів.

Порядок та умови надання щорічних основних та додаткових відпусток визначено в статті 79 КЗпП України та ст. 10 Закону України «Про відпустки». В цих нормах законодавства зазначено, що у перший рік роботи після закінчення шести місяців безперервної роботи на підприємстві працівник має право на щорічні основні та додаткові відпустки повної тривалості; щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного року; крім того є категорія працівників, яким надаються відпустки за їх бажанням в зручний для них час і до настання шестимісячного терміну. Як правило, такі відпустки надаються працівникам наперед, а при звільненні потрібно проводити відрахування із заробітної плати.

Згідно з положеннями статті 22 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відрахування, передбачене частиною першою цієї статті, не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи у зв`язку з: 1) призовом або прийняттям (вступом) на військову службу, направленням на альтернативну (невійськову) службу; 2) переведенням працівника за його згодою на інше підприємство або переходом на виборну посаду у випадках, передбачених законами України; 3) відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку з істотною зміною умов праці; 4) змінами в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників; 5) виявленням невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, що перешкоджають продовженню даної роботи; 6) нез`явленням на роботу понад чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, якщо законодавством не встановлено більш тривалий термін збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні; 7) поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 8) направленням на навчання; 9) виходом на пенсію. Відрахування із заробітної плати за невідпрацьовані дні відпустки у разі смерті працівника не провадиться.

Нарахована відповідачу у день звільнення заробітна плата була меншою за суму відрахування за незароблені дні відпустки.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Ця стаття визначає загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави.

Положення 83 глави ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Разом із тим, згідно із статтею 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відповідач отримала спірні кошти відповідно до положень КЗпП України та Закону України «Про відпустки», тобто з достатньої правової підстави.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Такі ж висновки щодо застосування статті 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року, справа N 6- 151цс13, від 02 липня 2014 року, справа N 6-91 цс 14; постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа N517/186/17, від 28 березня 2018 року, справа N 173/166/17, від 03 травня 2018 року, справа N 473/2859/17.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Грошова компенсація за відпустку згідно із Законом України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року (пп. 2.2.12.) є елементом, який входить до фонду оплати праці і за своєю природою в цих правовідносинах є платежем, який прирівнюєтья до заробітної плати, оскільки є компенсаційною виплатою.

Оскільки кошти перераховувались позивачем для передачі відповідачу не безпідставно, а відповідно до правової підстави, за відсутності рахункової помилки зі сторони позивача і недобросовісності з боку набувача (відповідача), тому застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, відповідно до якої зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в цьому випадку відсутні підстави для задоволення позову.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ч. 1 ст. 79, п. 2 ч.2 ст. 127, ч.3 ст. 233 КЗпП, ч. 5 ст. 10, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 22 Закону України «Про відпустки», ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, ст.ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Відомості про учасників справи :

Позивач Вінницький національний технічний університет, 21021, м. Вінниця, Хмельнцицьке шосе, 95, ;

Відповідач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя