КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2774/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною вище заявою в порядку окремого провадження, у якій просив встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Херсон Херсонської області Україна, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він є сином ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 вдома за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок захворювання. Проте, отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану він не має можливості, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрації актів цивільного стану». Встановлення факту смерті матері потрібно йому для реєстрації факту смерті та отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_2 у Голосіївському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прізвища заявника та померлої особи не співпадають, а саме згідно з паспортними даними громадянина України прізвище заявника вказано - « ОСОБА_3 », тоді як за даними лікарського свідоцтва про смерть та паспорта громадянки України прізвище померлої особи, факт смерті якої просить встановити заявник, - « ОСОБА_4 ». Судом не встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, суд звернув увагу, що надане заявником лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 № 830 від 20 червня 2022 року є довідкою українського зразка. З огляду на це, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту смерті є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права,і ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про встановлення факту смерті задовольнити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції не врахував, що на підтвердження того, що ОСОБА_2 є дійсно матір`ю заявника, окрім іншого до заяви було додано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 19 серпня 1969 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_1 , а його прізвище вказано - « ОСОБА_4 » на російській мові. При видачі заявнику паспорта громадянина України у 1998 році здійснено невірний переклад прізвища з російської - « ОСОБА_4 » на українську мову « ОСОБА_3 », внаслідок чого виникла різниця у його з матір`ю прізвищах. У паспорті заявника зазначена первинна адреса реєстрації його місця проживання тотожна адресі реєстрації ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_1 . При цьому за життя ОСОБА_2 склала заповіт від 7 серпня 2012 року, відповідно до якого на випадок своєї смерті належне їй нерухоме майно заповіла своєму сину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення заявника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із положеннями статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 7 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

У рішенні про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків (частина третя статті 317 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що прізвища заявника та померлої особи не співпадають, зокрема, згідно з паспортними даними громадянина України прізвище заявника вказано - « ОСОБА_3 », тоді як за даними лікарського свідоцтва про смерть та паспорта громадянки України прізвище померлої особи, факт смерті якої просить встановити заявник, - « ОСОБА_4 ». Суд не встановив, що заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому дійшов висновку, що заява про встановлення факту смерті є необґрунтованою.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками, адже суд першої інстанції не врахував, що на підтвердження обставин родинних відносин між фізичними особами до заяви про встановлення факту смерті, окрім вищевказаних документів, було також додано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 19 серпня 1969 року відповідного зразка, в якому на російській мові зазначено, що ОСОБА_2 є матір`ю заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а його прізвище вказано - « ОСОБА_4 » на російській мові.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявник пояснив, що при видачі йому 13 квітня 1998 року Суворовським РВ УМВС України в Херсонській області паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 було здійснено невірний переклад його прізвища з російської - « ОСОБА_4 » на українську мову « ОСОБА_3 », внаслідок чого виникла різниця у його з матір`ю прізвищах. Також звернув увагу, що на другій сторінці його паспорту та паспорту матері ОСОБА_2 серії НОМЕР_4, виданому Дніпровським РВ ХМУ УСВС України в Херсонській області від 29 листопада 1999 року, зазначені їх тотожні прізвища на російській мові « ОСОБА_4 та ОСОБА_4 » (а.с. 4, 5) та аналогічні адреси реєстрації місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

При цьому матеріали справи свідчать, що лікарське свідоцтво про смерть № 830 від 20 червня 2022 року українського зразка та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 4 липня 2022 року, видане органом та особою на тимчасово окупованій території України, були надані саме заявнику ОСОБА_1 .

Розглядаючи заяву про встановлення факту смерті, суд першої інстанції належним чином подані заявником докази не оцінив та не звернув уваги, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України може бути подана як членами сім`ї померлого, так і іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси), у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні цієї заяви з підстав відмінності прізвищ заявника та померлої особи, факт смерті якої він просив встановити.

Суд першої інстанції не врахував визначений порядок розгляду справ окремого провадження, відповідно до якого під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (стаття 294 ЦПК України).

Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованійтериторії України.

За наведених обставин колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту смерті у зв`язку з недоведеністю родинних відносин між заявником ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помилковим та таким, що не ґрунтуються на наявних у матеріалах справи доказах.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 1 ЦПК України зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті особи у м. Херсон Херсонської області Україна, заявник посилався на те, що він є сином ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Херсон внаслідок захворювання, тобто на тимчасово окупованій території України,на якій неможливо отримати відповідний медичний висновок про смерть, а тому підставою для проведення державної реєстрації акту цивільного стану є виключно рішення суду про встановлення факту смерті.

Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 8 серпня 2006 року.

Відповідно до положень вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції, чинній на час звернення заявника до суду) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» із змінами, внесеними згідно із Законом № 2217-IX від 21 квітня 2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», який набрав чинності 7 травня 2022 року, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Херсон, який був на той час окупованим, заявником надано суду засвідчену копію лікарського свідоцтва про смерть (із зазначенням причин смерті) № 830 від 20 червня 2022 року, виданого сімейним лікарем комунального некомерційного підприємства «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С. Лучанського» Херсонської міської ради (поліклініка № 1) ОСОБА_6 , установленої форми № 106/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 8 серпня 2006 року.

Отже, надане заявником лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 є документом встановленого зразка, виданого закладом охорони здоров`я, який в силу вимог статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» є належною підставою для здійснення державної реєстрації смерті.

Крім цього, заявником надано засвідчену копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 4 липня 2022 року, яке було видане органом та особою на тимчасово окупованій території України, а саме так званим Сімферопольським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим.

Вказаний документ у відповідності до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції, чинній на час звернення заявника до суду), який також може додаватися до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану, визнається дійсним в Україні.

Утім, доказів того, що заявнику було відмовлено будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в державній реєстрації смерті матері на окупованій території у зв`язку з тим, що документ про смерть виданий окупаційною владою суду надано не було.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу.

Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 7 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21, від 16 листопада 2022 рокуу справі № 759/1443/22, від 8 лютого 2023 року у справі № 369/7885/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішення спору про право.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, то для цього разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо) та чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що звернення до суду з даною заявою є передчасним, оскільки законом визначено позасудовий порядок встановлення факту, про який просить заявник.

Водночас слід врахувати, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (частина четверта статті 294 ЦПК України).

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суд зобов`язаний провести підготовчі дії, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення - у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові; інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва.

Згідно пункту 14 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України (від 18 жовтня 2000 року № 52/5 із змінами та доповненнями), у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться будь-яким органом державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника.

Заявник вказував, що встановлення факту смерті матері потрібно йому для отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_2 саме у Голосіївському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), проте доказів звернення до цього відділу з приводу реєстрації факту смерті не надав, не залучив його у своїй заяві до участі у справі в якості заінтересованої особи і суд це питання також не вирішив у встановленому процесуальним законом порядку.

Колегія суддів відзначає, що підставою для проведення державної реєстрації смерті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» є звернення заявника до органу державної реєстрації актів цивільного стану. У разі відмови компетентного органу проведення державної реєстрації смерті особи, така відмова (бездіяльність) може бути оскаржена в адміністративному порядку та/або звернення до місцевого загального суду із заявою про встановлення факту смерті особи.

Вищевказане також випливає із тлумачення статті 315 ЦПК України, за якою факт смерті особи в певний час встановлюється судом лише у разі неможливості проведення реєстрації смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану, який проводить таку реєстрацію.

В порядку статті 317 ЦПК України можливе звернення до суду за встановленням фактусмерті особи на тимчасово окупованих територіях, але вказана норма має застосовуватись в сукупності з положеннями статті 315 ЦПК України.

Тобто, коли в заявника відсутні документи, які він може подати до органів державної реєстрації актів цивільного стану для проведення реєстрації факту смерті особи, він реалізує своє право на подачу до суду заяви про встановлення такого юридичного факту.

З часу внесення змін до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України Законом № 2217-IX від 21 квітня 2022 року проведення реєстрації факту смерті особи в органах ДРАЦС можливе за документами виданими на тимчасово окупованих територіях України, відтак оскільки у даній справі заява про встановлення факту смерті була подана 12 грудня 2022 року, ОСОБА_1 можє звернутись із заявою про реєстрацію смерті матері, подавши наявні в нього медичні документи та свідоцтва про смерть, які він отримав в Криму на тимчасово окупованій території, а у разі відмови провести таку реєстрацію, може оскаржити дії органів ДРАЦС та/або реалізувати право на встановлення такого факту в судовому порядку.

Держава, з метою захисту прав осіб, проживаючих на тимчасово окупованих територіях, на законодавчому рівні врегулювала можливість проведення реєстрації факту смерті на підставі документів, виданих на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно із вимогами частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 підлягає скасуванню із залишенням цієї заяви без розгляду з підстав, передбачених частиною шостою статті 294 ЦПК України та частиною першою статті 377 ЦПК України, оскільки на даний час заявлені вимоги є передчасними та не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише така заява, у якій вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» стосується як позовів (заяв), які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв), які суди взагалі не можуть розглядати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з такою ж заявою. Тому, залишення заяви про встановлення факту смертібез розгляду не є порушенням права заявника на справедливий захист та не може вважатися обмеженням його права доступу до суду, адже після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, заявник має право звернутися до суду повторно відповідно до частини другої статті 257 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 4 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»). Такого клопотання матеріали справи не містять.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року скасувати, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко