ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківський ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 за період з 29.05.2019р. по 31.10.2019р. в сумі 11 524,52 грн (т. 1 а.с. 1-7), в обґрунтування якого посилалась на те, що 03 червня 2019 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська винесено судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та постановою державного виконавця Потапенко В.В. було відкрито виконавче провадження 08.07.2019 року.

Відповідач був обізнаний про необхідність утримувати дитину. Проте свої зобов`язання вчасно не виконував, аліменти на утримання сина не сплачував в повному обсязі, внаслідок чого у період з травня 2019 року по жовтень 2019 року включно утворилася заборгованість по аліментах станом на 01.11.2019 року у розмірі 13 840,70 грн.

Станом на 30.11.2019 року ОСОБА_2 сплатив аліменти в розмірі 13 840,71 грн.

Проте сплата боржником частково заборгованості по аліментам не звільняє відповідача від сплати пені (неустойки).

За період з 29.05.2019 року по 31.10.2019 року сума неустойки складає 11 524,52 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківський ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відмовлено в повному обсязі (т. 3 а.с. 47-50).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, які мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також ненадання належної оцінки доказам наявним в матеріалах справи (т. 3 а.с. 57-61, 72-76).

ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, а також стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу.

ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких просить апеляційну скаргу задовольнити та заперечує щодо стягнення з неї витрат на правничу допомогу посилаючись на те, що не надано детальний опис робіт та детальний розрахунок суми зазначених витрат заявлених позивачем та її складових, відсутній час, який було витрачено на надання правничої допомоги, зокрема на кожний вид послуг, а також не було надано доказів на підтвердження сплати таких послуг.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 09 серпня 2008 року по 24 вересня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Перебуваючи у шлюбі у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу сторони відновили шлюбні відносини без реєстрації шлюбу та ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився другий син ОСОБА_3 .

Однак, сімейні відносини не склалися, відповідач не забезпечував сім`ю і вони припинили спільне проживання.

03 червня 2019 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи стягнення з дня подання заяви про видачу судового наказу з 29.05.2019 року і до досягнення ним повноліття.

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Потапенко В.В. від 08 липня 2019 року відкрито виконавче провадження № 59482341.

Державним виконавцем надано належним чином засвідчену копію виконавчого провадження, яке не містить доказів щодо надіслання ОСОБА_2 постанови про відкриття виконавчого провадження № 59482341 від 08.07.2019 року, відповідно до положень ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», або отримання відповідачем в інший законний спосіб постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 26.11.2019 року, виданого головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Потапенко В.В. по виконавчому провадженню № 59482341 від 08.07.2019 року, у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів за спірний період з червня 2019 по листопад 2019, що складає 13 840,70 грн.

Відповідно до квитанцій АТ КБ «Приватбанк» за №RC_S4YTMSKZYP6E09185094A від 30.11.2019, №RC_J6U5J5KZJ391041JYJFOQ від 29.11.2019, ОСОБА_2 сплатив заборгованість по аліментам у виконавчому провадженню № 59482341 від 08.07.2019 року на загальну суму 13 910,26 грн.

Відповідно до постанови державного виконавця від 04 грудня 2019 року заходи примусового виконання скасовані, оскільки станом на 04.12.2019 року заборгованість зі сплати аліментів погашена в повному обсязі.

Відмовлючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду вину відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів за період з 29.05.2019 року по 31.10.2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно із частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновки, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19).

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Частиною другою статті 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може, за передбачених статтею 197 СК України умов, повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.

Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року № 554/13475/15-ц (провадження № 61-25124св18) міститься висновок про те, що державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а й встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду. У разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі накладати штраф на боржника за невиконання рішення у визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження строк.

У постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г міститься висновок про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії. Із фабули частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», вбачається, що проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів відноситься до їх числа.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши відсутність належних та допустимих доказів отримання відповідачем судового наказу, а також повідомлення державним виконавцем боржника Ковальова А.М. про початок виконання судового рішення суду про стягнення з останнього аліментів, як того вимагає Закон, а державний виконавець, внаслідок цього не має права вчиняти будь-яких виконавчих дій (у тому числі і видавати такий документ як розрахунок), а також ураховуючи те, що ОСОБА_2 після того, як дізнався про наявність заборгованості здійснив її погашення в повному обсязі, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, обґрунтованого вважав, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини боржника, що є обов`язковою умовою та підставою нарахування пені з аліментів й дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач був обізнаний з фактом наявності відкритого виконавчого провадження, оскільки 20.09.2019 року подав на ім`я начальника Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області заяву про долучення квитанцій до матеріалів виконавчого провадження, що свідчить про те, що він знав про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів та існування відкритого провадження, тобто знав про свій обов`язок щодо сплати аліментів, але суд не надав належної оцінки цьому доказу та дійшов до помилкового висновку щодо відсутності його вини у виникненні заборгованості по аліментам, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані доводи не спростовує обґрунтовані висновки про відсутність вини у діях відповідача щодо виникнення заборгованості по аліментах та відсутності обгрунтованих підстав для задоволення позову, оскільки, як вже зазначалось вище матеріали справи не містять доказів того, що відповідач знав про винесення судового наказу щодо стягнення з нього аліментів, а також, державним виконавцем не було виконано вимоги закону щодо направлення йому постанови про відкриття виконавчого провадження, що в свою чергу і призвело виникнення заборгованості по аліментах не з вини самого відповідача. Крім того, факт того, що після того, як відповідач дізнався про наявну заборгованість вчинив дії щодо її погашення, що також підтверджується відповідними доказами та тим, що державним виконавцем було скасовано накладені ним обмежувальні заходи у зв`язку з відсутністю у відповідача заборгованості по аліментам, яка також була відсутня і на момент звернення позивача з позовом. Сам факт, подання зазначеної заяви до ДВС свідчить лише про факт встановлення часу коли відповідач дізнався про наявність заборгованості та після чого вчинив дії щодо її погашення.

Доводи скарги про те, що відповідач знав про існування рішення суду про стягнення з нього аліментів але свідомо його ігнорував, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони зроблені на припущеннях апелянта і будь-яких доказів на підтвердження цього до апеляційного суду не надано, а доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Посилання апелянта про те, що не повідомлення Шевченківським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області відповідача належним чином про наявність виконавчого провадження не виключає його вини стосовно утворення заборгованості по аліментах є безпідставними, оскільки суперечать висновкам викладених у постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року № 554/13475/15-ц (провадження № 61-25124св18).

Доводи скарги про те, що судом помилково було встановлено той факт, що після розірвання шлюбу сторони відновили шлюбні відносини без реєстрації шлюбу, не можуть бути враховані колегією суддів, оскільки вони спростовуються змістом самого позову позивача, де остання зазначає про те, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем відновили шлюбні стосунки, однак, у зв`язку з тим, що сімейне життя не склалось вони прийняли рішення припинити проживання з листопада 2018 року.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористалась наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені апелянтом у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Разом з тим, подаючи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просив стягнути з неї понесені ним судові витрати за перегляд рішення суду в апеляційній інстанції, а саме витрати на правничу допомогу.

ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях заперечувала щодо стягнення з неї витрат на правничу допомогу посилаючись на те, що не надано детальний опис робіт та детальний розрахунок суми зазначених витрат заявлених позивачем та її складових, відсутній час, який було витрачено на надання правничої допомоги, зокрема на кожний вид послуг, а також не було надано доказів на підтвердження сплати таких послуг.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

На підтвердження понесення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу до суду апеляційної інстанції в якості доказів надано наступні докази: - копію ордеру серія АЕ № 1130420 від 02.02.2023 року; - договір № 0202 про надання правової допомоги від 02.02.2023 року, за змістом якого, за надання юридичної допомоги клієнт сплачує адвокату плату згідно порядку та тарифів, вкладених у Додатку № 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною; Додаток № 1 до договору № 0202 про надання правової допомоги від 02.02.2023 року, за змістом якого, клієнт сплачує адвокату грошові кошти в розмірі 10 000 грн готівкою або на банківську картку адвоката при підписанні даного договору, а також містить відмітку адвоката про отримання грошових коштів у сумі 10 000 грн; - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП № 2962 та акт виконаних робіт (послуг) від 22.02.2023 року, в якому зазначено послуги, які надано адвокатом та вартість таких послуг, а також вказано те, що адвокатом отримано від ОСОБА_2 10 000 грн за повний супровід справи в Дніпровському апеляційному суді.

Разом з тим, колегія суддів суддів частково не бере до уваги послуги, які зазначені в акті виконаних робіт (послуг) від 22.02.2023 року враховуючи наступне.

Акт виконаних робіт (послуг) від 22.02.2023 року містить перелік послуг, які начеб то надано адвокатом та їх загальна вартість, а саме:

- консультація клієнта в офісі у адвоката та укладання договору про надання правової допомоги 1 000,00 грн;

- ознайомлення з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яку отримано через Електронний суд та електронну пошту адвоката та підготовка стратегії у справі в апеляційній інстанції 1 000,00 грн;

- складання відзиву на апеляційну скаргу 3 000,00 грн;

- направлення відзиву на апеляційну скаргу до суду, апелянту та третій особі 500,00 грн;

- повне контролювання адвокатом справи у Дніпровському апеляційному суді 4 500,00 грн.

Проте, колегія суддів критично ставиться до послуг, які викладені у вказаному акті, оскільки, в акті не конкретизовано, яка сама консультація була надана ОСОБА_2 та затрачений на неї час, укладення договору взагалі не є послугою, а є підтвердженням договірних відносин між адвокатом та ОСОБА_2 . Апеляційна скарга за змістом не є значною та частково є тотожною змісту самого позову, який вже досліджувався адвокатом під час представництва інтересів ОСОБА_2 в суді першої інстанції та якому вже давалась оцінка у відзиві на позов, а також не зазначено тривалість часу затраченого адвокатом на ознайомлення з апеляційною скаргою та в чому саме полягала стратегія адвоката стосовно вказаної апеляційної скарги, а тому розмір за вказані послуги є завищеним та не співмірним у зв`язку з чим підлягає зменшенню з 1 000,00 грн до 500,00 грн. Відзив на апеляційну скаргу частково є тотожним відзиву на позов, а тому відсутні підстави вважати, що адвокатом затрачено велика кількість часу на його складання, крмі того, адвокатом не зазначено в акті тривалість затраченого часу, а тому колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір за вказану послугу шляхом зменшення з 3 000,00 грн до 1 000,00 грн, що на думку колегії буде відповідати принципу співмірності. Стосовно направлення відзиву до суду та сторонам по справі, колегія суддів взагалі не вбачає підстав для стягнення таких витрат, оскільки вказані дії були вчинені адвокатом через систему Електронний суд, що не потягнуло затрат у часі адвоката та коштів для вчинення вказаної послуги. Також, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення коштів за послугу щодо повного контролю справи в суді апеляційної інстанції, оскільки адвокатом за час перебування справи в суді апеляційної інстанції було складено відзив, і в цій частині колегія суддів задовольнила частково вказані витрати, та направлено його через систему Електронний суд та будь-яких інших дій стосовно контролю вчинено не було, оскільки відсутні докази на підтвердження цього, а тому колегія суддів не вбачає підстав для стягнення вказаних коштів, оскільки це буде суперечити принципу розумності та співмірності.

Колегія суддів, беручи до уваги надані до апеляційного суду докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, враховує такі обставини, як розгляд справи без виклику сторін, час, об`єктивно необхідний для підготовки відзиву на апеляційну скаргу, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права, беручи до уваги заперечення ОСОБА_1 щодо витрат на правничу допомогу, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, вважає справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат в сумі 1 500,00 грн.

Посилання ОСОБА_1 стсоовно того, що відсутнє підтвердження сплати таких витрат не заслуговують на увагу, оскільки вказане підтверджується Додатком № 1 до договору про надання правової допомоги та змістом акту виконаних робіт, в яких зазначено про те, що адвокат отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10 000 грн на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова