Ухвала

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 369/6355/15-ц

провадження № 61-4944ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клапчук Федір Петрович, на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_7 , треті особи: Державна реєстраційна служба

Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування;

за зустрічним позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 , Обласного бюро медико-соціальної експертизи,

третя особа - ОСОБА_7 , про усунення від права на спадкування та визнання протиправним присвоєння групи інвалідності,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

ОСОБА_2 , треті особи: Державна реєстраційна служба

Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Обласного бюро медико-соціальної експертизи, третя особа - ОСОБА_7 , про усунення від права на спадкування та визнання протиправним присвоєння групи інвалідності.

Києво-Святошинський районний суд Київської області своїм рішенням

від 26 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

Не погодившись з вказаним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року, ОСОБА_1

та ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку.

Апеляційний суд Київської області своєю ухвалою від 29 березня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилив.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 26 січня 2016 року залишив без змін.

Не погодившись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року, ОСОБА_1 оскаржив їх до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю ухвалою від 14 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 скасував, справу у цій частині передав на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення не переглядалися.

Не погодившись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року, ОСОБА_2 оскаржив їх до Верховного Суду.

Верховний Суд своєю постановою від 18 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 скасував, справу в цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Києво-Святошинський районний суд Київської області своїм рішенням

від 26 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності

на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відмовив.

Не погодившись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року, ОСОБА_5 ,

яка є правонаступницею ОСОБА_2 , оскаржила його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд своєю постановою від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу є ОСОБА_5 , яка є правонаступницею

ОСОБА_2 , задовольнив частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

07 квітня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Клапчук Ф. П., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою

на постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року

у вищевказаній справі.

У касаційній скарзі заявник порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

Повний текст постанови Київського апеляційного суду від 23 лютого

2023 року складений 15 березня 2023 року. Останній день подання касаційної скарги (з урахуванням вихідних та святкових) - 14 квітня

2023 року.

Згідно з частиною першою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи вказаного клопотання, суд приходить до висновку, що відсутня необхідність для поновлення заявнику строку на касаційне оскарження, оскільки він не пропущений.

Проте, подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки вона не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України визначено, що

у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене

у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Також, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити: пункт 1 - формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин;

пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення;

пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи;

пункт 4 - посилання на підстави, передбачені частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клапчук Ф. П., посилається на пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України:

- суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або

- суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

- суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Також касаційна скарга містить посилання на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до підпункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщосуд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Саме по собі посилання на підпункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України за відсутності обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що зазначення скаржником підстав для касаційного оскарження є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яка необхідна для подальшого вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

Виконання вищенаведених вимог необхідне для коректного зазначення підстав касаційного оскарження в ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі.

За таких обставин, заявнику необхідно надати суду уточнену редакцію касаційної скарги з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження з визначенням конкретного пункту (пунктів) частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав), а також копії уточненої редакції касаційної скарги

і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

У разі невиконання у встановлений судом строк вимог цієї ухвали, касаційний суд, вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, не врахує як підставу касаційного оскарження судового рішення пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Крім того, у порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додані документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Підпунктом 2 пунктів 1, 2 частини другої статті 4 Закону України

«Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної

заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною

особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (487,20 грн)і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (6 090 грн).

За подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (487,20 грн).

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» подання касаційної скарги на рішення суду справляється судовий збір, що становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви в розмірі оспорюваної суми.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Частиною шостою статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання зустрічних позовних заяв, а також заяв про вступ у справу третіх осіб із самостійними позовними вимогами судовий збір справляється на загальних підставах.

Первісний позов ОСОБА_1 містить вимоги про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування

(вимога майнового характеру).

Зустрічний позов ОСОБА_2 , правонаступниками якого

є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , містить вимоги про усунення від права на спадкування та визнання протиправним присвоєння групи інвалідності (2 вимоги немайнового характеру).

Враховуючи те, що ОСОБА_2 , правонаступниками якого

є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом у вересні 2015 року, то заявник за подання касаційної скарги в частині зустрічного позову має сплатити судовий збір у розмірі 1 948,80 грн (487,20 грн х 2 х 200 %).

Проте, касаційна скарга ОСОБА_1 та судові рішення судів попередніх інстанцій не містять відомостей про ціну первісного позову (вартість житлового будинку). Таким чином, суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання про відкриття касаційного провадження у справі, оскільки неможливо встановити вартість майна, про визнання права власності на частку якого в порядку спадкування просить позивач у первісному позові.

Позовна вимога майнового характеру - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну, а категорію майнових спорів складають, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно, на володіння майном і будь-які форми його використання на договірній чи позадоговірній основі.

Таким чином, позовна вимога про визнання права власності на частку

у спадковому майніє майновою, оскільки за своєю правовою природою пов`язана з володінням майном.

Отже, заявнику необхідно самостійно визначити розмір судового збору

за подання касаційної скарги, підтвердивши його розмір належними доказами (зокрема, позовна заява з визначеною ціною позову станом

на день її подання, експертний висновок тощо) та сплатити його у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви з урахуванням вартості вказаного майна.

Отже, ОСОБА_1 слід сплатити суму судового збору за подання касаційної скарги в частині майнових та немайнових вимог первісного та зустрічного позовів до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, який має бути перераховано або внесено за наступними реквізитами: отримувач коштів ? ГУК у місті Києві/Печерський район/22030102; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026007; призначення платежу - «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху

з наданням заявникові строку для усунення недоліків, а саме: 1) зазначити конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження судових рішень, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України; 2) додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі відповідно до закону.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клапчук Федір Петрович, на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська