ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 626/2303/20 Номер провадження 22-ц/814/684/23Головуючий у 1-й інстанції Гусар П.І. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Карпушина Г.Л., Триголова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава апеляційні скарги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 16 червня 2021 року та на додаткове рішення Красноградського районного суду Харківської області від 1 липня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до місцевого суду із вказаним позовом у якому просила:

1.Визнати за нею споживачем послуг з розподілу природного газу право на її забезпечення індивідуальним лічильником природного газу за рахунок виконавця таких послуг, зобов`язавши Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» встановити такий лічильник, за його рахунок у квартирі АДРЕСА_1 не пізніше 01.01.2021 року.

2.Припинити правовідносини між нею та Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» за останнім абзацом п. 5.5 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 №2498.

3.Стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є споживачем природного газу на підставі Заяви-приєднання від 29.01.2016 року до умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, які надає їй Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» (її особовий рахунок № НОМЕР_1 /ЕІС 56ХМ33С96455135R ) та споживачем послуг з розподілу газу, які надає їй за місцем її постійної реєстрації Оператор газорозподільної системи (далі оператор ГРМ) Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначала, що багатоквартирний будинок в якому вона отримує зазначені вище послуги обладнаний загальнобудинковим лічильником газу. Вона користується газом виключно для приготування їжі. Оскільки за рахунок бюджету або Оператора ГРМ їй індивідуальний лічильник не встановлено, а за законом таке встановлення передбачено за рахунок оператора ГРМ, вона надіслала 02.07.2020 року відповідачу заяву про встановлення у її квартирі індивідуального лічильника природного газу за рахунок відповідача. Відповіддю від 13.07.2020 року відповідач відмовив їй у встановленні індивідуального лічильника природного газу у її квартирі за його рахунок, зазначивши, що встановлення лічильника газу за рахунок коштів Товариства в окремих квартирах не передбачено та, що власники квартир можуть встановити індивідуальні лічильники газу за власні кошти.

З січня 2017 року рахунки на сплату послуг постачання природного газу почали надходити на підставі показань загальнобудинкового вузла обліку газу. Зазначила, що вона є окремим суб`єктом ринку газу, тому має бути забезпечена індивідуальним приладом обліку природного газу, оскільки вартість його встановлення включена до структури тарифу у зв`язку із чим відповідач зобов`язаний надати послугу яка нею оплачена. Розрахунки за газ не на підставі індивідуального лічильника газу є порушенням прав споживача на визначення та оплату фактичного спожитого природного газу, ставлять її в нерівні умови з іншими споживачами, в яких індивідуальний лічильник встановлено.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газ» №3533-VІ відповідач зобов`язаний забезпечити її квартиру індивідуальним лічильником до 01.01.2021 року, оскільки нею газ використовується тільки для приготування їжі.

Крім того вказує на нікчемність останнього абзацу п. 5.5. Типового договору розподілу природного газу. Зокрема посилається на те, що Типовий договір в частині умов останнього абзацу п. 5.5. міг бути запропонований до укладання лише після додержання вимог статті 10 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» і лише після цього укладатися відповідно до ст. 2 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газ» (з урахуванням набуття чинності закону №2260-VІІІ від 21.12.2017 лише з 19.01.2018 року).

Вказує на те, що цим абзацом порушуються її права пов`язані зі споживання продукції та послуг, а саме споживанням газу та отримання послуг з його розподілу до її квартири, тобто її права як споживача неналежним визначенням їх вартості.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 16 червня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано за споживачем послуг з розподілу природного газу ОСОБА_1 право на її забезпечення індивідуальним лічильником природного газу за рахунок виконавця таких послуг, зобов`язавши АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» встановити такий лічильник, за його рахунок у квартирі за адресою: будинку АДРЕСА_3 . .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» судовий збір на користь держави у розмірі 908 грн 00 коп.

Разом з тим ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, яку обґрунтувала тим, що 16.06.2021 року було винесене рішення по вказаній цивільній справі, проте при ухваленні рішення не вирішено питання щодо судових витрат - оплати витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 2000 гривень за представництво інтересів в суді першої інстанції - участь адвоката в судових засіданнях.

Додатковим рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 01 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат задоволено частково.

Доповнено рішення Красноградського районного суду Харківської області від 16.06.2021 року таким змістом:

Стягнути з АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 1000 грн 00 коп.

Не погодившись із вказаними рішеннями, їх в апеляційному порядку оскаржило АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник товариства вказувала, що суд першої інстанції не врахував всіх обставин справи та доказів, наданих АТ «Харківгаз», оскільки будинок, де мешкає позивач, АТ «Харківгаз» оснащено загальнобудинковим вузлом обліку, який товариством введено в експлуатацію у встановленому Законом порядку, що граничний строк до якого товариство має виконати вимогу Закону ще не настав, а тому відсутнє порушення норм законодавства у галузі надання житлово-комунальних послуг, послуг з розподілу природного газу та порушень вимог ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також зазначено, що судом першої інстанції безпідставно прийнято додаткове рішення від 01.07.2021 року, оскільки до АТ «Харківгаз» не надходили докази на підтвердження понесених витрат на послуги правничої допомоги, які судом першої інстанції вказані у оскаржуваному рішенні, крім того позивачем у позові не зазначалось про очікування понесення витрат на правничу допомогу.

Ураховуючи викладене представник АТ «Харківгаз» Смолякова І.О. прохала рішення Красноградського районного суду Харківської області від 16.06.2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а також скасувати додаткове рішення Красноградського районного суду Харківської області від 01.07.2021 року.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому прохала відхилити апеляційну скаргу АТ «Харківгаз», рішення Красноградського районного суду Харківської області від 16.06.2021 року та додаткове рішення Красноградського районного суду Харківської області від 01.07.2021 року залишити без змін.

Учасники справи повідомлялись про дату, час та місце слухання справи у встановленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились та не повідомили причини неявки.

З огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України вказане не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, приходить до висновку, що скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є споживачем природного газу на підставі Заяви-приєднання від 29.01.2016 року до умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, які надає їй ТОВ «Харківгаз збут» (її особовий рахунок № НОМЕР_1 /ЕІС 56ХМ33С96455135R) та споживачем послуг з розподілу газу, які надає їй за місцем її постійної реєстрації Оператор газорозподільної системи (далі оператор ГРМ) АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» за адресою: АДРЕСА_2 .

Багатоквартирний будинок в якому ОСОБА_1 отримує зазначені вище послуги обладнаний загальнобудинковим лічильником газу. Нарахування за спожитий природний газ з 01.01.2017 року проводяться з урахуванням його показників.Позивач користується газом виключно для приготування їжі.

ОСОБА_1 зверталась до АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» з заявою про встановлення індивідуального лічильника природного газу за рахунок оператора газорозподільної системи від 02.07.2020 року (а.с. 31).

З відповіді АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» від 13.07.2020 року вбачається, що особливості встановлення лічильників газу споживачам на час встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу визначалися Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Частиною 1 статті 6 вказаного Закону було визначено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає в квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується зокрема, тільки для приготування їжі до 01.01.2018 року. Тому газорозподільні підприємства зобов`язані були у зазначений термін для такої групи населення забезпечити встановлення лічильників газу, як індивідуальних так і загальнобудинкових, що забезпечило 100% обік природного газу населенням. Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник такого будинку та і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкових вузлів обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем за кошти сторони, яка ініцювала встановлення такого вузла обліку. Згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Харківгаз», затвердженим НКРЕКП у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_4 встановлений загальнобудинковий облік газу та введений в експлуатацію з 01.01.2017 року, встановлення лічильників газу за рахунок Товариства в окремих квартирах не передбачено, власники квартир можуть встановити квартирні лічильники газу за власні кошти (а.с. 32).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час звернення до суду), цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Не є предметом регулювання цього Закону відносини, що виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення відповідно до статті 22 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на таких принципах: 1) забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; 2) створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; 3) забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; 4) регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; 5) забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; 6) дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг.

Згідно п. 2 ч. 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (частини перша, друга статті 7 цього Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів (пункт 1 частина 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що при наданні житлово-комунальних послуг застосовуються державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування, встановлені законодавством.

Частиною 2 статті 17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комерційний облік комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії у багатоквартирному будинку здійснюється встановленими в житлових і нежитлових приміщеннях споживачів вузлами обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирах (приміщеннях) багатоквартирного будинку.

Відповідно до пункту 1 частини 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцями комунальних послуг є - послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2494, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 р. за № 1379/27824 оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Так встановлено, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» ПАТ «Харківміськгаз» є Оператором ГРМ.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції станом на час подання позовної заяви) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 01 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 01 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII).

Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" щодо перегляду термінів встановлення споживачам лічильників природного газу» від 5 березня 2021 року №1338-IX, який набрав законної сили 28 березня 2021 року внесені зміни до ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції закону №1338-ІХ на час розгляду справи) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2023 року.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані щокварталу подавати до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, звіт про виконання обов`язків, передбачених пунктами 1 і 2 цієї частини, та оприлюднювати його на своєму веб-сайті.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498, цей Типовий договір розподілу природного газу (далі Типовий договір) є публічним та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу Споживача до газорозподільної системи, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта Споживача та переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи.

Умови цього Договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2494 (далі - Кодекс газорозподільних систем).

Цей Договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього Договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє Споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі газорозподільних систем.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 приєдналась до вказаного Типового договору 29.01.2016 року, оскільки щомісячно споживає природний газ та сплачує рахунки за його споживання та розподіл, що також не заперечується відповідачем по справі.

Згідно з пунктом 2.1 Типового договору за цим Договором Оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 березня 2017 року № 379 було встановлено тарифи на послуги розподілу природного газу для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» (Постанова втратила чинність на підставі Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 3044 від 24.12.2019) Згідно з додатком до вказаної постанови в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню у розмірі 12 671,50 грн.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 24.12.2019 №3044 встановлено тарифи на послуги розподілу природного газу для АТ «ХАРКІВГАЗ» (Постанова втратила чинність на підставі Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2782 від 30.12.2020) Згідно з додатком 1 та 2 до вказаної постанови в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню у розмірі 6969,3 грн (на період з 01 січня 2020 року до 30 червня 2020 року включно) та 6 969,3 грн (з 01 липня 2020 року)

На час звернення позивача до відповідача з відповідною заявою на встановлення індивідуального лічильника природного газу від 02.07.2020 року та на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом в тарифі на газ закладено встановлення квартирних лічильників газу, що передбачено Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі, безпосередньо індивідуальних, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01.01.2021 року, згідно редакції цієї статті, яка була чинною на час звернення позивача до відповідача з заявою на встановлення індивідуального лічильника природного газу та до суду.

Вимоги статті 6 вказаного Закону зобов`язували відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, до 01.01.2021 року.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його таким що відповідає вищенаведеним нормам закону та обставинам справи.

З урахуванням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним.

Таким чином колегія суддів погоджується, що вимоги позивача, в частині вимог визнання права на забезпечення індивідуальним лічильником, буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об`єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

При вирішенні питання, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суди повинні керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

При цьому, саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт, і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так ОСОБА_1 є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

У свою чергу, нею було надіслано АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» заяву про встановлення індивідуального лічильника газу від 02.07.2020 року до набуття чинності змін, внесеними до ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» із Законом від 5 березня 2021 року №1338-IX, таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у такій ситуації є визначальним дата виявлення бажання позивача скористатися умовами й підставами, передбаченими Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» на забезпечення встановлення індивідуального лічильників газу в квартирі, у якій вона отримує комунальну послугу.

Крім того Законом від 5 березня 2021 року №1338-IX посилений контроль суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу, щодо виконання обов`язків передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язавши щокварталу подавати до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, звіт про виконання обов`язків, та оприлюднювати його на своєму веб-сайті.

Встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об`єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача щодо визнання права на встановлення індивідуального лічильника природного газу та зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» встановити у квартирі в якій вона проживає та користується комунальною послугою, яку надає відповідач по справі, індивідуальний лічильник газу, оскільки волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним є правильним законним та відповідає встановленим під час розгляду обставинам справи.

Щодо позовних вимог про припинення правовідносин між позивачем та відповідачем за останнім абзацом п. 5.5. Типового договору розподілу природного газу слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.

Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором.

Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками.

Договір розподілу природного газу є публічним.

Отже Типовий договір розподілу природного газу є однаковими для всіх споживачів України і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку.

Тобто умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Пунктом 5.5. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2498 передбачено, що споживач, що є побутовим, який за умовами цього Договору розраховується за лічильником газу, зобов`язаний щомісяця станом на 01 число місяця знімати фактичні показання лічильника газу та протягом п`яти календарних днів (до 05 числа включно) надавати їх Оператору ГРМ в один із таких способів: 1) через особистий кабінет на сайті Оператора ГРМ; 2) за телефоном __________________; 3) шляхом зазначення показань у сплаченому рахунку (квитанції абонентської книжки) Оператора ГРМ; 4) на електронну адресу.

У разі неотримання до 06 числа місяця, що настає за розрахунковим, показань лічильника та за умови, що лічильник газу не оснащений засобами дистанційної передачі даних, фактичний об`єм розподілу та споживання природного газу по Споживачу за розрахунковий період визначається Оператором ГРМ на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період, що розраховується, виходячи з групи споживання Споживача та його середньорічного об`єму споживання природного газу за останні 12 календарних місяців. Якщо за підсумками наступного місяця Споживач своєчасно надасть показання лічильника газу, формування об`єму розподілу та споживання природного газу за період зазначеного місяця здійснюється з урахуванням наданих показань.

Оператор ГРМ має право здійснювати контрольні зняття показань лічильника природного газу Споживача.

Оператор ГРМ зобов`язується не рідше одного разу на шість місяців здійснювати контрольне зняття показань лічильника газу та формувати об`єм розподілу та споживання природного газу по Споживачу за розрахунковий місяць, в якому було здійснено контрольне зняття показань лічильника газу, з урахуванням його фактичних показань.

Якщо об`єкт Споживача розміщений в багатоквартирному будинку (гуртожитку), що обладнаний загальнобудинковим лічильником газу чи на групу будинків (гуртожитків), визначення об`єму розподіленого та спожитого природного газу за Споживачем здійснюється з урахуванням Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (зі змінами).

Постанова НКРЕКП від 30.09.2015 №2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу» є регуляторним актом, прийнята в межах повноважень визначених Законом України «Про ринок природного газу», Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженої Указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014 та у спосіб, визначений законодавством України та є обов`язковою до виконання суб`єктами природних монополій, в тому числі і для Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз».

Ураховуючи, що умови типового договору є однаковими для всіх споживачів та типовий договір є обов`язковим до виконання суб`єктами природних монополій, а також те, що при забезпеченні позивача індивідуальним лічильником вона буде зобов`язана щомісяця станом на 01 число місяця знімати фактичні показання лічильника газу та протягом п`яти календарних днів (до 05 числа включно) надавати їх Оператору ГРМ в один із зручним для неї способом на підставі абзацу першого п. 5.5 Типового договору розподілу природного газу, у зв`язку з чим на неї не буде розповсюджуватися останній абзац вказаного пункту та оплату за отриману комунальну послугу вона буде здійснювати на підставі показань саме індивідуального газового лічильника, а не на підставі загальнобудинкового лічильника, а отже суд прийшов правильної думки, що підстави для задоволення позову в частині припинення правовідносин відсутні.

Щодо доводів оскарження додаткового рішення Красноградського районного суду Харківської області від 1 липня 2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, яку обґрунтувала тим, що 16.06.2021 року було винесене рішення по вказаній цивільній справі, проте при винесенні рішення не вирішено питання щодо судових витрат - оплати витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 2000 гривень за представництво інтересів в суді першої інстанції - участь адвоката в судових засіданнях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень. Вказана обставина підтверджується угодою про надання правової допомоги №32 від 19.11.2020 року, укладеною між нею та адвокатом Лобачем С.А., Актом виконаних робіт за угодою про надання правової допомоги від 19.11.2020 №32, квитанцією №1 від 19.06.2021 про сплату витрат за надання правової допомоги у сумі 2000 гривень.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положення п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3, ст. 4 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

Таким чином, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1000 грн.

Доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками викладеними судом першої інстанції, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення та зводяться лише до переоцінки доказів.

Апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень суду, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржувані рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 16 червня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Красноградського районного суду Харківської області від 1 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: Г.Л. Карпушин

В.М. Триголов