Постанова

Іменем України

10 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 344/17665/21

провадження № 61-7101св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідач - Івано-Франківський обласний центр зайнятості,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2022 року в складі судді Пастернак І. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року в складі колегії суддів Девляшевського В. А., Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Улистопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського обласного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 травня 2000 року він працював в Івано-Франківському обласному центрі зайнятості, в тому числі з 01 листопада 2002 року - на керівних посадах. 07 жовтня 2021 року заступником директора-начальникомвідділу організації матеріально-технічного забезпечення Івано-Франківського обласного центру зайнятості Кобилюк В. Т. підписано наказ про звільнення позивача з роботи з посади заступника директора у зв`язку із скороченням посади відповідно до пункту 1 частитни першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі з КЗпП України). Однак, ліквідації чи реорганізації Івано-Франківського обласного центру зайнятості не відбулось, а зазначена в цьому наказі підстава для звільнення не передбачена нормою пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У відповідача напередодні звільнення позивача було три посади заступника директора, а саме: заступник директора, яку займав позивач з 02 грудня 2015 року, заступник директора-начальник відділу організації матеріально-технічного забезпечення, яка створена в четвертому кварталі 2017 року, заступник директора-начальник відділу організації профорієнтації, яка створена в 2020 році. Отже, при проведенні звільнення роботодавець був вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Разом з тим при вищій продуктивності та кваліфікації, значно тривалішому стажу роботи позивача в Івано-Франківському обласному центрі зайнятості перевага надана працівникам, які мають менший стаж роботи.

Крім того, відповідачем не було запропоновано позивачу всі вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до його кваліфікації, що свідчить про недотримання відповідачем частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Позивач просив визнати незаконним і скасувати наказ від 07 жовтня 2021 року № 332-к, поновити його на роботі на посаді заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду 27 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2022 року - без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено позовні вимоги, а тому вони визнані необґрунтованими. Суди дійшли висновків, що звільнення позивача відбулося без порушення трудового законодавства України. Скорочення посади позивача відбулося у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці. Позивач був завчасно повідомлений про скорочення його посади, відмовився від запропонованих відповідачем вільних посад, які б відповідали його освіті та кваліфікації; звільнення позивача відбулося за згодою первинної профспілкової організації.

Отже, звільнення ОСОБА_1 здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання незаконним наказу та скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та відповідно задоволення похідної від цієї вимоги - стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 липня 2022 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року.

У касаційній скарзі він просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року і справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 12 серпня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року, та витребував справу з суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2022 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 16 січня 2018 року у справі № 452/832/16, від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17-ц, від 23 грудня 2020 року № 285/4227/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20. Крім того, заявник зазначає, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

У вересні 2022 року Івано-Франківський обласний центр зайнятості надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на безпідставність доводів касаційної скарги та законність оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 з 04 травня 2000 року перебував у трудових відносинах з Івано-Франківським обласним центром зайнятості. З 02 грудня 2015 року переведений на посаду заступника директора.

16 липня 2021 року затверджено зміни до штатного розпису Івано-Франківського обласного центру зайнятості на 2021 рік, а саме виведено посаду заступника директора та провідного юрисконсульта юридичного відділу Івано-Франківського обласного центру зайнятості та введено дві посади провідного бухгалтера в сектор обліку матеріального забезпечення та соціальних послуг відділу бухгалтерського обліку обласного центру зайнятості.

Згідно з наказом № 227-к від 16 липня 2021 року у зв`язку із затвердженням змін до штатного розпису ОСОБА_1 попереджено про звільнення з роботи 16 вересня 2021 року у зв`язку з скороченням посади. Від підпису про ознайомлення з наказом позивач відмовився, про що в цей же день були складені відповідні акти.

Відповідно до витягу з протоколу № 23 засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Івано-франківського обласного центру зайнятості від 25 серпня 2021 року в присутності ОСОБА_1 надано згоду на звільнення з роботи заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості ОСОБА_1 з 16 вересня 2021 року у зв`язку із скороченням посади - за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

09 вересня 2021 року Державним центром зайнятості надано погодження на звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 з 15 вересня 2021 року до 24 вересня 2021 року та з 27 вересня 2021 року до 06 жовтня 2021 року видати наказ про звільнення позивача відповідач не мав можливості.

На період відсутності директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості з 07 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року виконання його обов`язків покладено на заступника директора-начальника відділу організації матеріально-технічного забезпечення Івано-Франківського обласного центру зайнятості Кобилюка В. Т. згідно наказу від 06 жовтня 2021 року № 327-к «Про покладення обов`язків».

Відповідно до витягу з протоколу № 27 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 07 жовтня 2021 року в присутності ОСОБА_1 повторно надано згоду на звільнення з роботи заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості ОСОБА_1 з 07 жовтня 2021 року у зв`язку із скороченням посади - за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом в.о. директора обласного центру зайнятості «Про звільнення» від 07 жовтня 2021 року № 332-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості 07 жовтня 2021 року у зв`язку зі скороченням посади - за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції виходили із того, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено відповідачем з дотриманням відповідних норм трудового законодавства і протилежного позивачем не доведено. Разом із цим, оскільки звільнення позивача є законним, то відповідно відсутні підстави для поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленими судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, необхідно з`ясувати чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 Господарського кодексу України (далі - ГК України), згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення (постанови Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц та від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц).

При вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Суди встановили, що у відповідача фактично відбулись зміни в організації виробництва та праці, на підставі чого виведено такі посади як: заступник директора (яку займав позивач) та провідний юрисконсульт юридичного відділу Івано-Франківського обласного центру зайнятості та введено дві посади провідного бухгалтера в сектор обліку матеріального забезпечення та соціальних послуг відділу бухгалтерського обліку обласного центру зайнятості.

Пунктом 1 частини першої статі 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40, пунктами 2, 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За частиною восьмою статті 43 КЗпП України роботодавець має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Відповідачем при звільненні дотримано вимоги статті 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на звільнення ОСОБА_1 виборного органу первинної профспілкової організації.Профспілковий комітет Первинної профспілкової організації Івано-Франківського обласного центру зайнятості 25 серпня 2021 року та повторно - 07 жовтня 2021 року на своїх засіданнях за участі позивача надав згоду на звільнення останнього.

Відповідно до пункту 11 Розділу IV Положення про Державну службу зайнятості (затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 16 грудня 2020 року № 2663)заступників директора міжрегіонального, регіонального центру зайнятості призначає та звільняє директор міжрегіонального, регіонального центру за погодженням з директором Державного центру зайнятості.

Суди встановили, Державним центром зайнятості 09 вересня 2021 року погоджено таке звільнення позивача.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Позивача 07 жовтня 2021 року звільнено з посади заступника директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості. При цьому, 16 липня 2021 року, тобто більше ніж за 2 місяці, його було попереджено про наступне звільнення з зазначеної посади, що свідчить про дотримання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України при звільнені позивача з посади у зв`язку із скороченням посади.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 викладено правовий висновок, що «при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота».

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 14 квітня 2022 року, від 30 червня 2022 року в справі № 522/8292/20, від 19 липня 2022 року в справі № 711/1284/20.

Суди встановили, що з 16 липня 2021 року (моменту попередження про наступне звільнення) до 07 жовтня 2021 року (дня звільнення) позивачу були запропоновані вакантні посади (інша робота), від яких останній відмовився, що підтверджується його підписами.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

Суди правильно визнали необґрунтованими доводи позивача, що він мав право на переважне право на залишення на роботі в межах однорідних посад.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Розглядаючи такі спори судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Судами із штатного розпису встановлено, що посади заступників директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості не були однорідними і передбачали виконання різних функцій з покладенням різних трудових обов`язків та повноважень, що підтверджувалося наказом № 147 від 20 квітня 2021 року «Про розподіл обов`язків» між директором обласного центру зайнятості, заступником директора-начальником відділу організації профорієнтації обласного центру зайнятості, заступником директора обласного центру зайнятості, заступником директора-начальником відділу організації матеріально-технічного забезпечення обласного центру зайнятості.

Суди обґрунтовано відхили як безпідставні доводи позивача щодо відсутності у в.о. директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості Кобилюка В. Т. повноважень на звільнення. У наказі «Про покладення обов`язків» на період відсутності директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості з 07 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року На період відсутності директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості з 07 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року виконання його обов`язків покладено на заступника директора-начальника відділу організації матеріально-технічного забезпечення Івано-Франківського обласного центру зайнятості Кобилюка В. Т. згідно наказу від 06 жовтня 2021 року № 327-к «Про покладення обов`язків». У цьому наказі зазначено про покладення на Кобилюка В. Т. виконання обов`язків директора, тобто делегування повного обсягу повноважень, які виконує керівник, без будь-яких виключень. Вказаний наказ відповідає наказу № 147 від 20 квітня 2021 року«Про розподіл обов`язків», відповідно до якого у разі відсутності директора Кобилюк В. Т. виконує його обов`язки, має право підпису документів.

За частиною першою статті 243 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України у разі винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш, як за один рік.

Враховуючи вищевикладені обставини, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу від 07 жовтня 2021 року № 332-к про звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належними чином надані докази та встановивши фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх необґрунтованості.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 16 січня 2018 року у справі № 452/832/16, від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17-ц, від 23 грудня 2020 року № 285/4227/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 452/832/16 Верховний Суд погодився із висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу Львівського ОЦЗ від 26 лютого 2016 року № 86-к про звільнення позивача 29 лютого 2016 року з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Самбірського МРЦЗ відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки звільнення позивача проведено законно.

У справі № 641/5330/16-ц Верховний Суд погодився із висновком суду апеляційної інстанції, оскільки останній, встановивши, що у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності та штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, запропоновано позивачу всі вакантні посади на момент звільнення, від яких вона відмовилася, підприємством проведено порівняльну характеристику кваліфікації і продуктивності праці щодо переважного права майстрів виробничих дільниць цеху СЦ-1 на залишення на роботі, наказ про звільнення виданий повноважною особою, в межах своєї компетенції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що за наявності згоди профспілкової організації звільнення позивача з роботи на підставі пункту

1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та без порушень прав позивача.

У справі № 161/7196/19 Верховний Суд, залишаючи без змін постанову апеляційного суду, погодився із його висновками, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося із порушенням норм трудового законодавства, у зв`язку із чим наказ про її звільнення підлягає скасуванню із поновленням на попередній посаді з 26 березня 2019 року - наступного дня після звільнення. Також підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 березня 2019 року до 04 лютого 2020 року - дату ухвалення судового рішення - у розмірі 36 288 грн. Незаконне звільнення з роботи призвело до моральних страждань позивачки, які виразилися у порушенні її психологічного та душевного стану, необхідності докладати значних зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення її у розмірі 1 000 грн.

У справі № 761/41149/16-ц Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» як роботодавець у порушення вимог статей 40, 49-2 КЗпП України не запропонував позивачу вакантні на підприємстві посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду. Встановивши наявні вакантні посади на підприємстві на момент звільнення позивача, що були запропоновані іншим працівникам, які від них відмовилися, суд вважав, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України», не запропонувавши вказані вакантні посади позивачу, порушило законодавчо встановлений принцип рівності трудових прав і можливостей, передбачений статтею 2-1 КЗпП України, тобто було допущено дискримінацію відносно позивача у сфері праці.

У справі № 487/2191/17-ц Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, погодився із їх висновками, що Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення з роботи позивача здійснено з порушенням статті 49-2 КЗпП України, оскільки відповідач не запропонував усі вакантні посади, які з`явилися у період з 25 січня до 27 березня 2017 у ДП «Адміністрація морських портів України», у тому числі в інших філіях підприємства. Звільнення позивача здійснено без попереднього звернення відповідача до профспілкової організації та отримання її згоди на звільнення, що передбачено статтею 43 КЗпП України.

У справі № 285/4227/18 Верховний Суд, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився із останнім, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Встановлено, що у КНП «ЦПМСД міста Новограда-Волинського» мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема відбулася реорганізація підприємства зі скороченням штату працівників, у тому числі й посади, яку займала позивачка. Відділення денного стаціонару для дітей, у якому працювала позивачка ліквідоване, а від запропонованої відповідачем тимчасової посади сестри медичної загальної практики сімейної медицини вона відмовилася. Суд відхилив посилання позивача на те, що вона відповідно до статті 184 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі як одинока матір, оскільки на момент звільнення її дочці виповнилося повних 15 років, що унеможливлює застосування вказаної статті до спірних правовідносин.

У справі № 755/14564/18 Верховний Суд, скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляду до суду першої інстанції зазначив, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. У протоколі засідання комісії висновку по працевлаштуванню Київської обласної служби зайнятості від 26 квітня 2018 року зазначено, що враховуючи положення статті 42 КЗпП України та переважності права на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці комісією прийнято рішення не рекомендувати директору Київської обласної служби зайнятості призначення позивача на вільні посади, а запропонувати їй посаду юрисконсульта Славутицького міського центру зайнятості. Проте такі висновки зроблено комісією без проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації всіх працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягали звільненню. Натомість такий аналіз було зроблено лише щодо позивача у зв`язку з чим комісією не здійснено порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право інших працівників перед позивачем на залишення на роботі. Вирішуючи спір та оцінюючи як належний доказ висновки комісії по працевлаштуванню Київської обласної служби зайнятості, суд першої інстанції не звернув увагу, що такі висновки не є належним доказом, враховуючи особливість позивача як працівника, для якого створена індивідуальна програма реабілітації інвалідів, а при наданні переваги на залишення на роботі на підставі статті 42 КЗпП України, такі особливості підлягають врахуванню. З відзиву на позовну заяву та інших письмових пояснень, поданих відповідачем для приєднання до матеріалів справи, вбачається, що відповідач в основному як на підставу для звільнення позивача надавав аргументи недобросовісного виконання позивачем своїх посадових обов`язків (недисциплінованість, грубість, невиконання завдань, спізнення на роботу тощо, доповідні записки безпосереднього керівника позивача, характеристика, пояснення працівників) та неможливість їх виконання в силу вад зору. Разом з тим підставою звільнення позивача є пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, який передбачає не наявність порушення позивачем вимог трудового законодавства при виконанні своїх посадових обов`язків (неможливості їх виконання за станом здоров`я), а зміни в організації виробництва і праці, що підлягають обґрунтуванню іншими обставинами. На зазначене не звернув увагу також апеляційний суд та дійшов передчасних висновків про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

У справі № 646/2661/20 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення погодився із висновками судів, що відповідач дотримався норм законодавства України, які регулюють порядок вивільнення працівників і на підприємстві, дійсно мало місце зміна в організації виробництва і праці у вигляді скорочення штату працівників, а тому звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог закону.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що рішення судів ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних рішень. Аргументи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки всім доказам та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, висновків судів не спростовують, на законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суди повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук