Справа № 143/1072/20
Провадження № 22-ц/801/622/2023; 22-ц/801/623/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сич С. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 рокуСправа № 143/1072/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Рибчинського В.П., Оніщука В.В.

за участю секретаря Литвина С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18.01.2023 року, повний текст якого був складений 19.01.2023 року та на додаткове рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 20.01.2023, постановлених у приміщенні того ж суду під головуванням судді Сича С.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, -

В с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Вказав, що з народження він був зареєстрований та проживав у будинку АДРЕСА_1 ,що на праві власності належав його батькам. У подальшому, в період перебування на заробітках він тимчасово проживав у місті Києві. У грудні 2019 року, повернувшись до м. Погребище, не зміг потрапити до будинку, оскільки донька ОСОБА_2 , якій будинок був подарований , не впускає його до помешкання, а його речі перемістила на горище. У позасудовому порядку конфлікт, коли вона знову не допустила його до будинку , вирішити не вдалося, про що свідчить звернення відповідачки до правоохоронних органів у червні 2020 року.Така поведінка відповідачки створює йому перешкоди у користуванні житловим будинком, якого він у встановленому законом порядку не позбувався. Зазначав, що з вимогами про виселення або про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відповідачка до нього не зверталась.

Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ст.ст.9, 64, 156, 157 ЖК УРСР, просив вселити його у житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у проживанні та користуванні цим житловим будинком.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Погребищенського районного суду від 18.01.2023 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_1 у житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні та користуванні вказаним житловим будинком.

Додатковим рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 20.01.2023 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5465,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення та додаткове рішення суду скасувати через неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а у справі постановити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову. Вказала, що суд не врахував того, що їй, як власнику спірного житлового будинку, належить право володіння, користування і розпорядження ним, а тому вона має право виселяти сторонніх для неї осіб з цього будинку. Реєстрація місця проживання позивача у спірному будинку та відсутність у нього іншого житла не є підставою для набуття ним права користування цим житлом. Зазначила, що між нею і ОСОБА_1 склались вкрай неприязні стосунки, останній влаштовує скандали та зловживає алкоголем. Розмір єдиної житлової кімнати у будинку 16, 1 кв .м. є не допустимим для проживання у ній п`ятьох осіб, враховуючи при цьому що у цій кімнаті проживають різностатеві діти.

Суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 в будинку проживав в якості члена сім`ї колишнього власника, членом її сім`ї не являється, а тому в зв`язку із переходом до неї права власності на спірний будинок втратив право користування ним. Оскільки, на її думку, рішення суду підлягає скасуванню то відповідно підлягає скасуванню і додаткове рішення суду про стягнення з неї на користь ОСОБА_1 судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Скасовуючи попередні рішення судів про відмову ОСОБА_1 у позові та направляючи справу на новий розгляд , Верховний суд у постанові від 08.12.2021 року виходив із того, що суди не врахували те ,що зміна власника житлового будинку не свідчить про припинення набутого в установленому законом порядку права користування ним , належним чином не перевірили наявність або відсутність у позивача перешкод у користуванні житловим будинком і наявність у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна, яке є житлом у розумінні п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в зв`язку з чим не дотримали баланс інтересів сторін цього спору.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 зареєстрований в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 18 грудня 1998 року по даний час (Т.1, а.с.7). Згідно технічного паспорту вказаний будинок ,загальною площею 56,7 м. кв., житловою площею - 42,0 м. кв. і складається з коридору, прихожої, житлової кімнати й веранди (Т.1, а.с.41- 44).

Власником вказаного житлового будинку до 03.10.2019 року являлась його мати ОСОБА_3 .

За договором дарування житлового будинку від 03.10.2019 року ОСОБА_3 подарувала онуці (дочці позивача) - ОСОБА_2 вищевказаний будинок (Т.1, а.с.32) Крім ОСОБА_2 у спірному житловому будинку також проживають її чоловік ОСОБА_4 та їх неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.50).

08.06.2020 року ОСОБА_2 зверталася до Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області з приводу конфлікту з батьком ОСОБА_1 щодо проживання в спірному житловому будинку (Т.1, а.с.55-59).

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що перехід права власності на житловий будинок до відповідачки не вплинув на право позивача користуватися ним, відповідачка у встановленому законом порядку таке право останнього не оспорила, докази належності ОСОБА_1 на праві власності чи користування іншого житла відсутні , а відповідачка, набуваючи житло на підставі безоплатного договору дарування та знаючи про реєстрацію та проживання в ньому позивача , не виявила розумну дбайливість про свої інтереси, не з`ясувала, чи відмовляється позивач від свого права користування жилим приміщенням. Сам по собі факт можливого проживання сім`ї відповідачки в одній житловій кімнаті з позивачем, не має вирішального значення для вирішення спору та не свідчить про превалювання за спірної правової ситуації інтересів ОСОБА_2 над інтересами ОСОБА_1 в контексті установлення їх балансу. Більше того, позбавлення позивача можливості вселитися у спірний житловий будинок може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з необхідністю наймання житла, що за наявності у нього не оспореного відповідачкою права користування житлом буде надмірним тягарем для нього.

Постановляючи додаткове рішення про відшкодування ОСОБА_1 відповідачкою понесених судових витрат , суд виходив з того, що рішенням суду у справі від 18.01.2023 року не було вирішено питання по судові витрати. Враховуючи ,що ОСОБА_1 було сплачено судові збори при подачі позовної заяви - у розмірі 841 грн. , при подачі апеляційної скарги -1261,20 грн., при подачі касаційної скарги 3363,20 грн .,а постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року всі рішення були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, який позов задовольнив , суд дійшов висновку ,що понесені позивачем в судах судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 5465,40 грн підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції у рішенні та додатковому рішенні погоджується , оскільки суд вірно встановив обставини справи, які перевірив оціненими в порядку ст.89 ЦПК України доказами, правильно визначив спірні правовідносини та правову норму, що їх регулює, вірно врахував висновки щодо застосування норм права у постанові Верховного Суду по даній справі, та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та про відшкодування позивачу додатковим рішенням суду судового збору за розгляд справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 , як власниці спірного житлового будинку, належить право володіння, користування і розпорядження ним, а тому вона має право виселяти сторонніх для неї осіб з цього будинку, є безпідставними.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Близькі за змістом положення містяться в частині першій статті 405 ЦК України.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Перехід права власності на спірне житлове приміщення не вплинуло на право позивача на користуватися нерухомим майном, яке новий власник у встановленому законом порядку не оспорив.

До такого висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 676/905/16-ц.

Право користування чужим майном (сервітут) регулюється нормами глави 32 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено, зокрема, щодо нерухомого майна для задоволення потреб осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно із ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У ч. 2 ст. 406 ЦК України зазначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , будучи сином попереднього власника будинку - ОСОБА_3 , набув права користування житловим будинком в якості члена сім`ї останньої і був зареєстрований у спірному житловому будинку з грудня 1998 року . На підставі договору дарування від 03.10.2019 року ОСОБА_3 подарувала ,а донька позивача - ОСОБА_2 набула право власності на спірний житловий будинок. При цьому , приймаючи в дар зазначений будинок, ОСОБА_2 була достовірно обізнана про наявність у її батька ОСОБА_1 права користування цим будинком , про факт реєстрації в будинку його місця проживання та відсутність у нього іншого постійного місця проживання, проте від подарунку не відмовилась. Після набуття нею права власності на вказаний будинок, право користування (сервітут) позивача цим будинком у встановленому законом порядку не оспорювала, з позовом про втрату ним права користування чи виселення його з будинку з передбачених законом підстав не зверталась . Докази того, що він має право власності чи право користування іншим житловим приміщенням ,крім спірного , у справі відсутні.

Оскільки позивач , як член сім`ї колишнього власника будинку, на законних підставах набув права користування житловим будинком, що є єдиним постійним місцем його проживання і , являючись одночасно батьком теперішнього власника будинку , у передбаченому законом порядку набуте ним право користування житлом не втратив , колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду про те, що перехід права власності на житловий будинок до відповідачки не вплинув на право позивача користуватися ним.

Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація місця проживання позивача у спірному будинку та відсутність у нього іншого житла не є підставою для набуття ним права користування житловим будинком, є безпідставними ,так як позивач ОСОБА_1 і не втрачав права користування ним у передбаченому законом порядку.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на користувача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17.

Таким чином, ОСОБА_1 , який у передбаченому законом порядку в якості члена сім`ї власника поселився і тривалий час проживав у житловому будинку ,що з 1998 року являється його єдиним постійним місцем проживання ,де зберігаються його речі та іншого житла для проживання він не має, набув право користування цим будинком (сервітут), докази втрати в передбаченому законом порядку якого відсутні ,а тому спірний будинок являється для нього « житлом» належним йому у розумінні статті 8 Конвенції, у якому він має право проживати та право користування яким порушується відповідачем ,а тому підлягає поновленню судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 в будинку проживав в якості члена сім`ї колишнього власника, а членом сім`ї відповідача не являється, є непереконливими і спірними з огляду на положення норм права ,що захищають право сервітуту та ті обставини , що ОСОБА_1 , який являється батьком ОСОБА_2 , не втратив право користування житлом (Т. 1 а.с. 46, 53).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наявними в матеріалах справи доказами та дійшов до правильного висновку про те, що з врахуванням відсутності доказів наявності у ОСОБА_1 права користування іншим житлом , перехід права власності на будинок до відповідачки не позбавив позивача права користування ним (сервітуту) ,а тому рішення суду про поновлення прав позивача шляхом вселення і зобов`язання доньки не чинення йому перешкод у користуванні ним є законним і обгрунтованим, а тому рішення суду підлягає залишенню без змін.

В зв`язку із задоволенням судом позову і не вирішенням судом 1 інстанції в оскаржуваному рішенні питання про стягнення понесених судових витрат , колегія суддів вважає, що у додатковому рішенні суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність відшкодування відповідачем понесених позивачем витрат на сплату судових зборів ,пов`язаних з розглядом справи у судах.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині, не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги також правильних висновків суду не спростовують і не являються підставою для скасування рішення та додаткового рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки підстави для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваних рішення та додаткового суду не наведені , рішення і додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому згідно ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказані рішення і додаткове рішення суду - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишаються за заявником апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18.01.2023 року та додаткове рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 20.01.2023, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий : Копаничук С.Г.

Судді: Рибчинський В.П.

Оніщук В.В.