Провадження № 22-ц/801/752/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 рокуСправа № 127/12587/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Якименко М.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дітей разом із батьком за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2023 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Антонюка В.В., повний текст рішення складено 13 лютого 2023 року,

встановив:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дітей разом із батьком.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 жовтня 2010 року між сторонами було укладено шлюб. Під час перебування в шлюбі у сторін народились двоє дітей: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2022 року по справі 127/28075/21 шлюб між сторонами був розірваний.

Позивач зазначає, що не зважаючи на розірвання шлюбу, ОСОБА_1 продовжував добросовісно виконувати батьківські обов`язки і забезпечувати гармонійний розвиток дітей в повному обсязі. Протягом листопада 2021 року - початку лютого 2022 року відповідач не перешкоджала спілкуванню з дітьми. Вони перебували в позивача 3-4 дні на тиждень, систематично залишалися у ОСОБА_1 на ніч.

Водночас, позивач зазначає, що в лютому 2022 року стосовно ОСОБА_2 відділом Поліції №1 ВРУП ГУНП у Вінницькій області зареєстровані заяви про кримінальне правопорушення за №2248, 2317.

На переконання позивача, аби уникнути відповідальності та скориставшись військовим станом, ОСОБА_2 , без явної необхідності (адже в м. Вінниці не відбувались та не відбуваються бойові дії), вивезла без відома та згоди позивача за кордон України спільних дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , хоча перебування в м. Вінниця не створювало та не створює на сьогоднішній день загрози їх життю і здоров`ю.

Вказує, що в липні 2022 року, від спільних із відповідачкою знайомих, позивач дізнався, що відповідач разом з дітьми знаходиться в Швейцарії та не має наміру повертатись в Україну.

На переконання позивача, відповідачка разом із дітьми проживає в іншій країні в соціальному житлі, на кошти, які виділяються, як фінансова допомога для біженців, і такі умови не дозволяють повноцінного забезпечення дітей необхідними умовами для їх розвитку. Діти позбавлені можливості спілкуватись із своїми однолітками та шкільними друзями на рідній мові, продовжувати заняття в гуртках та секціях, відвідувати місця для культурного та наукового розвитку, що негативно відображається на їх національній ідентичності.

Вважає, що подальше перебування спільних дітей разом із відповідачкою шкодить їх інтересам, та негативно вплине на розвиток та спосіб життя.

Поряд з цим зазначає, що до виїзду за кордон України позивач багато часу проводив із дітьми, між ними виник тісний емоційний та психологічний зв`язок, а син має такий вік, що йому просто необхідне постійне спілкування із батьком, для формування характеру та корисних звичок, які стануть в нагоді в повсякденному житті в майбутньому. Позбавлення такого спілкування із батьком негативно відобразиться на розвитку спільних дітей.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому він просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 та малолітньої доньки ОСОБА_4 , з батьком ОСОБА_1 , за його адресою АДРЕСА_1 . Провести розподіл судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2023 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дітей разом із батьком відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем - ОСОБА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що і батько, і мати здатні забезпечити належні умови для виховання та розвитку дітей, водночас останні проживають разом із матір`ю і проявляють особисту прихильність саме до неї, а тому визначення місця проживання дітей разом із ОСОБА_2 не призведе до зміни їх установленого способу життя і не завдасть психологічної травми через зміну місця проживання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника оскаржуване рішення ґрунтується виключно на висновку служби у справах дітей, а також недопустимих доказів наданих стороною відповідача. Вважає, що висновок служби у справах дітей складений при неповному з`ясуванні особи відповідача, зокрема, матеріальний стан, житлові умови, стан здоров`я тощо. Поряд з цим, вважає, що надані докази працевлаштування відповідачки, її розміру доходів, а також навчання сина є недопустимими, оскільки останні не завірені належним чином. Крім цього, покликається на те, що на відміну від відповідача ним надано до суду завірені належним чином докази щодо його місця роботи, наукового ступеня, вченого звання, освіти, нагород, відсутності будь-яких шкідливих звичок, а також наявності у власності нерухомого майна, в якому створені умови для проживання і навчання дітей. На переконання заявника, місцевий суд в рішенні вказав на пояснення третьої особи, зокрема, щодо бажання сина залишитись з матір`ю, які не були надані представником служби у справах дітей у судовому засіданні. Крім цього, вважає, що посилання місцевого суду на введення в Україні військового стану не є об`єктивною і достатньою підставою для залишення місця проживання дітей разом з матір`ю.

22 березня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сологуба В.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи заявника викладені в ній вказавши про законність та обґрунтованість судового рішення. Поряд з цим, звертає увагу на те, що сином під час засідання служби у справах дітей було висловлено бажання проживати разом з матір`ю. Крім того вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б дозволили дійти висновку, що проживання дітей разом з батьком матиме позитивний вплив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені в відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що сторони з 23 жовтня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2022 року, було розірвано. Судове рішення набрало законної сили 15 лютого 2022 року (т.1, а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т.1, а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилась донька - ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (т.1, а.с.10).

Довідкою Департаменту адміністративних послуг ВМР від 31 січня 2022 року за №7605 про реєстрацію місця проживання особи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 12).

Як вбачається із довідки про доходи за №258 від 17 лютого 2022 року виданої ОСОБА_1 , він дійсно працює в Західноукраїнському національному університеті та займає посаду доцента, його заробітна плата за період з серпня 2021 року по січень 2022 року становить 72987,52 грн., а за період з січня 2022 року по червень 2022 року становить 66928,12 грн. (т.1, а.с.15,62).

Відповідно до довідки про доходи №18 від 14 листопада 2022 року, ОСОБА_1 працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вінницький фаховий коледж економіки та підприємництва Західноукраїнського національного університету» за сумісництвом та займав посаду викладача і за період з січня 2022 року по червень 2022 року отримав заробітну плату в розмірі 47287,11 грн.(т.1, а.с.63).

Позивачем надана характеристика доцента кафедри правознавства та гуманітарних дисциплін ОСОБА_5 , відповідно до якої він характеризується як відповідальний досвідчений педагог, відзначається як висококваліфікований спеціаліст, принциповий у вирішенні виробничих питань, користується авторитетом у колег, учнів та їх батьків. За високу майстерність нагороджений почесною грамотою Вінницької обласної державної адміністрації та обласної Ради. Має бездоганну ділову репутацію і авторитет серед колег та студентів, відрізняється почуттям відповідальності за доручену справу. Принциповий, наполегливий, сумлінний, справедливий (т.1, а.с.61).

Із довідки Департаменту інформатизації МВС України вбачається, що ОСОБА_1 станом на 20 березня 2022 року незнятої чи непогашеної судимості не має (а.с. 16).

Що стосується стану здоров`я позивача, то відповідно до Виписки із медичної карти ОСОБА_1 , від 21 лютого 2022 року, він є соматично здоровим (а.с.21), на обліку лікаря психіатра та нарколога - не перебуває, психіатричні та наркологічні протипоказання до провадження опіки та піклування - відсутні, що підтверджується Медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричного огляду Серіїї АА № 213451 від 17 лютого 2022 року та Сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду, Серії ААА № 192544 від 17 лютого 2022 року (т.1, а.с.20).

На підтвердження належних житлових умов для відпочинку та розвитку дітей позивачем надані відповідні фотознімки (т.1, а.с. 23-28).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 березня 2018 року, ОСОБА_1 є власником частки квартири, загальною площею 81,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 22).

На підтвердження рівня освіти та професіоналізму позивачем долучено до матеріалів справи копії Почесної грамоти від Вінницької ОДА та обласної ради (а.с. 14), диплом магістра з відзнакою серії НОМЕР_3 (т.1, а.с. 17), диплом кандидата наук серії НОМЕР_4 (а.с.18), атестат доцента серії НОМЕР_5 (т.1, а.с. 19).

Стороною відповідачки надано до суду Договір про працевлаштування та постійній основі від 01 травня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_6 працює у школі Таль на посаді вчительки інтеграційного класу, зайнятість на 53,6%, обмежена до 31 липня 2022 року (т.1, а.с. 101-102), в подальшому даний договір було продовжено строком до 31 липня 2023 року (т.1, а.с. 103-104).

Як вбачається із розрахунку заробітної плати ОСОБА_7 за період з 01 травня 2022 року по 31 травня 2022 року, їй було виплачено 2417,80 швейцарських франків, з 01 червня 2022 року по 30 червня 2022 року, було виплачено 2857,60 швейцарських франків, з 01 липня 2022 року по 31 липня 2022 року було виплачено 3557,70 швейцарських франків (т.1, а.с. 105-110).

Посвідкою на проживання Швейцарської Конфедерації НОМЕР_6 , підтверджується, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано дану посвідку як особі, що потребує захисту, дійсна до 21 березня 2023 року (т.1, а.с. 91-92).

Посвідкою на проживання Швейцарської Конфедерації НОМЕР_7 , підтверджується, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , видано дану посвідку як особі, що потребує захисту, дійсна до 21 березня 2023 року (т.1, а.с. 93-94).

Відповідно до листа шкільної адміністрації в Роршахерберзі від 03 травня 2022 року, ОСОБА_10 зараховано в 4-й клас початкової школи (т.1, а.с. 97-98).

На підтвердження створення відповідачкою житлових умов та умов для розвитку дітей, останньою надано ряд фотознімків квартири, з яких вбачається, що у дітей є власні кімнати, спальні місця, місця для занять, іграшки та ігри, ноутбук. Крім того, надані фотографії зі спільних з дітьми прогулянок та відпочинку (а.с. 111-139).

Відповідач ОСОБА_2 є кандидатом педагогічних наук, що підтверджується відповідним дипломом серії НОМЕР_8 (т.1, а.с. 140).

Відповідно до характеристик Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського вбачається, що ОСОБА_2 характеризується як здібна науково-педагогічна працівниця, що користується заслуженим авторитетом серед викладачів і студентів, неухильно дотримується принципів педагогічної етики, сприяє професійному становленню студентської молоді. Толерантна, підтримує дружні стосунки з колегами по роботі. Остання є прикладом і мотивуючим фактором для інших співробітників. Має велику працездатність і продуктивність, в роботі пунктуальна і організована, володіє позитивними особистісними якостями (т.1, а.с.141-142).

Як вбачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню НОМЕР_9, де ОСОБА_1 є боржником, а ОСОБА_2 - стягувачем, станом на 31 жовтня 2022 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментах складає 17704,81 грн. (т.1, а.с. 224).

Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню НОМЕР_9, де ОСОБА_1 є боржником, ОСОБА_2 - стягувачем, вбачається, що станом на 30 листопада 2022 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментах складає 0,00 грн. (т.2, а.с. 10).

Відповідно до висновку Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 серпня 2022 року №01/00/011/139096 про недоцільність визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 вбачається, що на засіданні комісії мати ОСОБА_2 повідомила, що з 01 березня 2022 року, у зв`язку із оголошеним воєнним станом в Україні, проживає з дітьми у Швейцарії, де вона працевлаштована по контракту до 31 липня 2023 року, має достатній самостійний дохід у розмірі 154 000 гривень щомісячно, діти забезпечені належним житлом, мають можливість офіційно проживати у даній країні до 21 березня 2023 року. ОСОБА_2 пояснила, що раніше син ОСОБА_11 навчався у КЗ «ЗШ І-ІІІ ст. №32 ВМР», повідомила, що особова справа дитини була забрана з цього закладу, оскільки у даний час хлопчик офіційно влаштований до навчального закладу за фактичним місцем проживання у Швейцарії. Мати дітей ОСОБА_2 стверджувала, що не чинить батькові ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дітьми, зазначивши, що ОСОБА_11 є самостійною дитиною, у нього є можливість спілкуватися зі своїм батьком через Інтернет. ОСОБА_2 повідомила, що не планує повертатися з дітьми до міста Вінниці, оскільки вважає це у даний час небезпечним. Крім того, згідно з контрактом вона має змогу протягом року працювати у Швейцарії. Наполягала на тому, щоб діти проживали з нею. 02 серпня 2022 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради дитина ОСОБА_3 повідомив, що проживає з мамою у Швейцарії, де навчається у місцевій школі, а молодша сестра у наступному році має відвідувати дошкільний начальний заклад. З висновку вбачається, що хлопчик пояснив, що поки не планують повертатися до України, оскільки у мами є контракт на рік, повідомив, що хотів би залишитися з мамою.

На засіданні комісії батько ОСОБА_1 наполягав на визначенні місця проживання дітей з ним. Батько дітей ОСОБА_1 надав рекомендовані документи, які підтверджують, що на обліку у психіатра чи нарколога він не перебуває, має самостійний дохід, за місцем проживання та за місцем роботи характеризується позитивно. 21 липня 2022 року працівниками служби у справах дітей Вінницької міської ради та Вінницького міського центру соціальних служб з`ясовано, що за адресою проживання батька ОСОБА_1 створені належні умови для проживання, навчання та розвитку дітей. Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї від 21 липня 2022 року, складеного Вінницьким міським центром соціальних служб, у сім`ї батька дітей ОСОБА_1 ознаки та чинники, що спричиняють складні життєві обставини, відсутні.

Керуючись пунктом 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, статтями 19, 141, 155, 161, 171 Сімейного кодексу України, з урахуванням Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року № 341/2022, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, з урахуванням думки дитини, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне визначати місце проживання малолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з батьком ОСОБА_1 , у зв`язку з чим винесено відповідний висновок (т.1, а.с. 72-74).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України).

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Крім того, згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону).

Верховний Суд зазначає, що міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При цьому, ЄСПЛ в рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

Водночас, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21) зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на норми, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд має з`ясувати, чи виконала відповідачка обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з батьком, чи довів позивач, що проживання дітей з ним відповідатиме їх найкращим інтересам.

Одним з належних, достатніх і допустимих доказів, у вказаній категорії справи щодо визначення місця проживання дітей є висновок служби у справах дітей.

Так, висновком Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 серпня 2022 року №01/00/011/139096, як органу опіки та піклування вирішено за недоцільне визначити місце проживання дітей, з батьком ОСОБА_1 .

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, діти сторін мають посвідку на проживання Швейцарської Конфедерації, а син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахований та навчається в четвертому класі початкової місцевої школи.

Вказані обставини дають підстави вважати про налагодження, зокрема, у сина сторін сталих соціальних зв`язків та знайомство з новими друзями.

В свою чергу, на момент розгляду справи судом першої інстанції діти сторін мають Швейцарську картку медичного страхування (т.1, а.с. 95-96), дійсну до 31 березня 2023 року, що підтверджує забезпечення, за необхідності, належного медичного огляду дітей.

Стороною відповідача надано ряд фотознімків квартири, з яких вбачається, що у дітей є власні кімнати, спальні місця, місця для занять, іграшки та ігри, ноутбук для навчання та розвитку. Крім того, надані фотографії зі спільних з дітьми прогулянок та відпочинку, зокрема, відвідування різних країн, музеїв та тематичних парків розваг.

Відповідач також надала до суду інформацію щодо її працевлаштування, зокрема, навантаженості в 53,6%, що може свідчити про наявність достатнього вільного часу для приділення уваги дітям, а також отримуваної заробітної плати.

Натомість позивачем на підтвердження належних житлових умов для відпочинку та розвитку дітей також надані відповідні фотознімки, з яких вбачається спальні місця, місця для занять, іграшки та ігри дітей сторін, а також спільні прогулянки та відвідування місць розваг.

Поряд з цим, матеріали справи також містять надану позивачем інформацію про його місце роботи та отримувану заробітну плату.

Оцінивши вказані докази, зокрема, щодо налагодження соціальних зв`язків дітей, висновку органу опіки і піклування, матеріального стану відповідача і позивача колегія суддів апеляційної інстанції, вважає, що відповідачем доведено об`єктивні обставини на підставі яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з батьком, а позивачем, в свою чергу, не доведено, що проживання дітей з ним відповідатиме їх найкращим інтересам ніж з матір`ю

Отже, встановивши, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, і батько і матір характеризуються позитивно, апеляційний суд, врахувавши висновок органу опіки і піклування, виходячи із найкращих інтересів дітей, їх віку, права на гармонійний розвиток і належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами та обов`язками батьків, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визначення місця проживання дітей з батьком.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок служби у справах дітей складений при неповному з`ясуванні особи відповідача, зокрема, матеріального стану, житлових умов, стану здоров`я тощо; доказів щодо працевлаштування відповідачки, її розміру доходів, а також навчання сина є недопустимими, оскільки останні не завірені належним чином, не заслуговують на увагу та спростовуються вищевикладеними висновками апеляційного суду.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що на відміну від відповідача, позивачем надано до суду завірені належним чином докази щодо його місця роботи, наукового ступеня, вченого звання, освіти, нагород, відсутності будь-яких шкідливих звичок, а також наявності у власності нерухомого майна, в якому створені умови для проживання і навчання дітей не спростовують висновків апеляційного суду, що проживання дітей разом з батьком не забезпечить якнайкращих їх інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд в рішенні вказав на пояснення третьої особи, які були надані в судовому засіданні, зокрема, щодо бажання сина залишитись з матір`ю, які насправді не були надані представником служби у справах дітей, не заслуговують на увагу та спростовуються переглянутим технічним відеозаписом судового засідання місцевого суду від 23 січня 2023 року, на якому представник третьої особи надаючи пояснення підтвердила висновок наданий органом опіки і піклування та вказала, що син сторін під час засідання з питань захисту прав дитини повідомив, що бажає залишитись з матір`ю.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що вказані пояснення сина сторін, зокрема, щодо бажання залишитись з матір`ю, викладені в наданому органом опіки та піклування висновку.

Колегія суддів апеляційної інстанції, з поміж вищевикладених висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, також вважає, що в умовах воєнного стану в Україні дітям безпечніше залишатись з матір`ю, зокрема, в Швейцарській Конфедерації, а тому доводи апеляційної скарги про те, що введення в Україні військового стану не є об`єктивною і достатньою підставою для залишення місця проживання дітей разом з матір`ю до уваги не приймаються.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що залишення місця проживання дітей з матір`ю, не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, відповідні доводи апеляційної скарги про позбавлення батька дітей певного обсягу батьківських прав внаслідок відмови в визначенні місця проживання дітей з їх батьком є безпідставними.

Батько дітей, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.

Тобто, у разі, якщо діти будуть проживати разом з матір`ю, батьківські права ОСОБА_1 не будуть порушені та він не буде позбавлений можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язки щодо дітей у повному обсязі.

Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21).

Відмовляючи в визначенні місця проживання дітей з батьком у цій справі, суд надав належну оцінку доказам: кожному окремо та доказам у їх сукупності, досліджено висновок органу опіку та піклування нарівні з іншими доказами, враховано ставлення батьків до виконання ними батьківських обов`язків та інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, у результаті чого ухвалено законне та вмотивоване рішення.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.С. Панасюк

М.М. Якименко