КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2524/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

28 серпня 2020 р. ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтована тим, що з 17 вересня 2004 р. перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , під час перебування в якому у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період перебування в шлюбі позивачкою та відповідачем було придбано наступне майно: двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 400 000,00 гривень, та автомобіль Peugeot 308, легковий універсал В, 2011 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за відповідачем, вартістю 250 000 гривень.

Відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва № 759/12685/19 від 05.09.2019 р. шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу спільні з відповідачем неповнолітні діти проживають разом з позивачкою. Посилаючись на те, що вище перелічене майно є спільною власністю позивачки та відповідача, керуючись ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, просила суд здійснити поділ квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснити поділ автомобіля Peugeot 308, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири та на 1/2 частину автомобіля. Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у розмірі 6591 грн.

10 жовтня 2020р. позивачка уточнила позовні вимоги шляхом подання позовної заяви, в якій просила суд визнати за позивачкою права власності на частини квартири, визнати за відповідачем право власності на частини квартири, визнати за позивачкою право власності на частку автомобіля, визнати за відповідачем право власності на частково автомобіля та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя -задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 автомобіля Peugeot 308, 2011року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 автомобіля Peugeot 308, 2011року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору в сумі 6591,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що судом безпідставно прийнято рішення про визнання права власності на нерухоме майно, оскільки, щодо нього триває судовий спір, про визнання права власності на спірне майно яка розглядається в Святошинському районному суду м.Києва №759/19350/20 . Наголошує на тому, що квартира є його особистою власність та поділу не підлягає, а доходи сім`ї не дозволяли придбати спірну квартиру.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує на законність рішення суду першої інстанції та на необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Зазначає, що під час розгляду справи відповідач вчиняв дії, які свідчать про визнання ним спірного майна об`єктом спільного майна подружжя.

Твердження відповідача про те, що спірне майно нажите у шлюбі придбано за особисті кошти не відповідає дійсності. Наголошує на тому, що договір поворотної фінансової безвідсоткової позики від 17 січня 2008р є злочином з наміром ввести суд в оману у зв`язку з чим нею до Святошинського управління поліції м.Києва подано відповідну заяву.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

17 вересня 2004 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис 996. Прізвище після одруження чоловіка ОСОБА_1 , дружини ОСОБА_5

В указаному шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с 13) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 р. шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірваний. Дата набуття законної сили рішенням 05.10.2019 р.

Під час шлюбу 24 січня 2008 р. відповідач уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» договір про участь у будівництві об`єкту нерухомості №2-П/120 (а.с.103-105).

Відповідно до акту № 120 прийому-передачі об`єкта нерухомого майна до договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості відповідачу була передана квартира АДРЕСА_2 . (а.с.108).

28 липня 2009 р. рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вирішено визнати та оформити право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 (а.с. 109)

Право власності на спірну квартиру підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, згідно якого 10 серпня 2009р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну квартиру. (а.с.16).

Також матеріалами справи підтверджується, що 06.05.2015р. за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на автомобіль Peugeot модель 308, легковий універсал В, і реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 15)

Враховуючи викладене та встановивши, що майно набуто сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя відповідачем жодним чином не спростована, а тому вказане майно є спільним сумісним майном подружжя у зв`язку з чим, враховуючи неможливість поділу сторонами в добровільному порядку, а також відсутності підстав і обставин для відступу від рівності часток у спільній власності, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову та виділення кожному з членів подружжя у власність по частки цього майна.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд враховуючи наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і в ст. 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 312 Сімейного Кодексу України; ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, одним з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; нормативно-правовий акт № 11 від 21.12.2007"постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно того, що спірна квартира придбана за його особисті кошти відповідача внаслідок продажу квартири, яка була придбана до шлюбу то апеляційний суд зазначає наступне.

У якості доказу відповідачем надано договір купівлі-продажу квартири від 17 січня 2008р., який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною Оленою Вікторівною та зареєстровано в реєстрі за № 1-202.

Згідно пункту 2.1 вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вчинено за 10 500 грн.

Пункт 4.1 договору зазначає, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують що цей договір не містить характеру мнимої та удаваної угоди. ( а.с. 86)

З огляду на вищевикладене, відповідно до ст.204 ЦК України презумпцію дійсності договору, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно недоведеності твердження відповідача про продаж квартири за 160 000 доларів США.

Копія роздруківки сайту авіза про продаж квартири на АДРЕСА_4 за 160 000 доларів США також не є належним підтвердженням того, що квартира була продана за суму, що відмінна від суми, зазначеної в договорі купівлі-продажу квартири від 17 січня 2008р.

Оцінюючи договір поворотньої фінансової безвідсоткової позики від 17 січня 2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та договір поворотньої фінансової безвідсоткової позики від 17 січня 2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , в межах позовних вимог, не вирішуючи питання недійсності, неукладеності договору, не вирішуючи питання стягнення заборгованості за вказаними договорами, суд першої інстанції вважав, що такі договори не містять підтвердження передачі грошових коштів відповідачеві на його особисті потреби. З такими висновками погоджується і апеляційний суд оскільки вони відповідають матеріалам справи.

Відповідачем не доведено, що саме за ці кошти була придбана квартира.

За викладених обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Peugeot 308, легковий універсал В, 2011р. випуску, державний номер НОМЕР_2 набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя відповідачем жодним чином не спростована, а тому вказане майно є спільним сумісним майном подружжя.

Отже, відповідачем спростував призумцію з тих підстав, що квартира ним придбана від продажу іншої квартири та за зазначені кошти.

Встановлено, що між тими самими сторонами у Святошинського районного суду м. Києва розглядалася справа №759/19350/20 про визнання за відповідачем права особистої власності на спірну квартиру, яка є предметом даного судового спору і, позов обґрунтовувався тими самими підставами.

За результатами розгляду справи №759/19350/20 рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2022 року відмовлено в задоволенні позову за недоведеністю і рішення суду набрало законної сили.

Інші аргументи апеляційноїскарги на законність та обґрунтованість рішення судупершої інстанціїне впливають, його висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник