КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/44/22
Провадження № 2-п/947/41/23
УХВАЛА

12.04.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.03.2022 року по цивільній справі №947/44/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

04.01.2022 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , як відповідача по справі, про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.03.2022 року по цивільній справі №947/44/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

В обґрунтування заяви, заявник посилається на те, що відповідно до судової повістки він прибув до суду 01 березня 2022 року о 09:45 хв. на призначене судове засідання по справі, однак будівлю суду охороняла озброєна охорона, яка не пустила його до будівлі суду, за наслідком чого він не зміг бути присутнім на судовому засіданні з причин, що не залежать від нього.

У зв`язку з чим, заявник вважає, що озброєна охорона порушила його права і позбавила можливості виконувати обов`язки, що є підставою для скасування рішення суду.

Також, відповідач стверджує, що ухвалу про відкриття провадження у справі та судову повістку він отримав 19.02.2022 р., за наслідком чого 01.03.2022 р. він підготував відзив на позовну заяву та документи, які хотів вручити суду та позивачу перед початком судового засідання, однак не зміг цього зробити так як був позбавлений доступу до суду.

За наслідком не можливості подати відзив на позовну заяву, відповідач стверджує, що судом не було розглянуто відзив та документи в електронному вигляді, що має суттєве значення для розгляду справи по суті.

Також, посилання заяви ґрунтуються на тому, що судом у рішенні суду роз`яснено порядок його оскарження, відповідно до якого рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення, тому 17.05.2022р. він подав апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду.

У відповідності до отриманої 21.03.2023року копії ухвали Одеського апеляційного суду, він дізнався, що оскарження заочного рішення не провадиться в апеляційному суді, який може розглядати лише відмову про перегляд заочного рішення.

За наслідком чого, заявник був вимушений звернутись до суду з цією заявою до Київського районного суду міста Одеси, а процесуальний строк на звернення з цією заявою пропустив з незалежних від нього підстав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою суду від 23.03.2023 року вказану заяву прийнято до розгляду та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

07.04.2023 року до суду надійшли письмові заперечення від представника ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», в яких останній просить суд відмовити у задоволенні заяви з підстав її необґрунтованості та безпідставності.

У судовому засідання призначеному на 12.04.2023 року з`явився відповідач по справі та просив суд задовольнити його клопотання про поновлення строку на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яку також просив суд задовольнити.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.287 ЦПК України, заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

На підставі вказаної норми закону, судом було ухвалено провести розгляд справи за наявною явкою сторін по справі в судовому засіданні 12.04.2023 року.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №947/44/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

За наслідком розгляду вказаної справи, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2022 року позов ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» борг у сумі 3664,39 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» витрати по сплаті судового збору у сумі 2270,00 грн.

22.03.2023 року, ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з цією заявою про перегляд заочного рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач:

- не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також,

- не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і

- докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Отже, з аналізу вказаної норми законодавства вбачається, що для скасування заочного рішення суду необхідно встановити не лише поважність причин неявки відповідача у судове засідання та не надання відзиву, а й те, що аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише при встановленні цих умов в сукупності у суду є підстави для скасування заочного рішення суду.

Таким чином, підставою для скасування заочного рішення може бути тільки наявність одночасно усіх умов, встановлених ч. 1 ст. 288 ЦПК України, а саме: доведеність обставин, що: відповідач не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини неявки і не подав відзив з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, статтею 284 ЦПК України передбачено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Положеннями ст. 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог, передбачених ст. 127 ЦПК України суд, за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідачу, який не з`явився в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу (ч. 1 ст. 283 ЦПК України).

Пунктом 1 ч. 6 ст. 272 ЦПК України визначено, що днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення під розписку.

Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язав сторін у справі, визначених ЦПК України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк на звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

У разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.

Поважними причинами можуть визнаватись лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Перелік поважних причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Цивільним процесуальним кодексом України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

У пункті 47 рішення у справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що рішення про поновлення строку на оскарження може порушити принцип правової визначеності та свобода розсуду судів при вирішенні питання про поновлення не є необмеженою. У кожному випадку суди мають встановлювати, чи виправдовують причини поновлення строку на оскарження втручання у принцип остаточності судового рішення.

Дотримання строків є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Дослідивши матеріали цивільної справи №947/44/22 вбачається, що ОСОБА_1 отримав копію заочного рішення суду від 01.03.2022 року по цій справі 22.04.2022 року особисто в приміщенні суду, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.49).

Враховуючи фактичну дату отримання відповідачем копії рішення суду, виходячи з відомостей наявних в матеріалах справи, заява про перегляд заочного рішення із заявою про поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд могла бути подана до суду у строк до 12.05.2022 року включно.

Однак, вказана заява про перегляд заочного рішення суду подана до суду лише 22.03.2023 року, тобто з пропуском строку в майже один рік.

Щодо доводів заявника про поважність пропуску строку на звернення з цією заявою, з підстав необізнаності про порядок перегляду такого рішення та не роз`ясненням, суд зазначає наступне.

Так, з заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.03.2022 року у справі №947/44/22 вбачається, що останнє містить порядок оскарження зокрема заочного рішення суду, яке може бути переглянуто судом, що його ухвалив за заявою відповідача, наданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

На підставі викладеного, суд вважає доводи заявника в цій частині не спроможними.

Разом з тим, не погоджуючись із заочним рішенням суду, 17.05.2022 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.06.2022 року відмовлено у прийняті апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2022 року та повернуто зазначену апеляційну скаргу особі, яка її подала.

У вказаній ухвалі суду, заявнику роз`яснено про порядок оскарження заочного рішення суду, шляхом звернення з відповідною заявою до суду, яким розглянуто справу.

Тобто, ОСОБА_1 з дня постановлення апеляційним судом ухвали 16.06.2022 року, якою роз`яснено йому про порядок оскарження заочного рішення суду, звернувся до суду з цією заявою через більше ніж пів року.

Будь-яких поважних підстав для пропуску вказаного строку та існування будь-яких перешкод у зверненні до суду з цією заявою останнім не надано.

Також суд вважає безпідставним доводи заявника, що такий строк пропущено з поважних причин, які полягають у не отриманні копії ухвали Одеського апеляційного суду від 16.06.2022 року, виходячи з наступного.

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Так, у пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Позивач (Заявник) зобов`язаний проявляти особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Тойшлер проти Німеччини» ('tag3:14.0pt;tag2:"Roboto Condensed"'>Teuschler v. Germany), заява № 47636/99, від 04 жовтня 2001 року;, заява № 69315/01, пункт 48, від 10 лютого 2005 року; ухвалу щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), заява № 326/03, від 01 квітня 2008 року; та рішення у справі «Мускат проти Мальти» (Muscat v. Malta), заява № 24197/10, пункт 44, від 17 липня 2012 року).

Приймаючи вищевказані положення вбачається, що заявник мав сприяти розгляду справи.

Разом з тим, як вбачається, заявником не надано було здійснено жодних дій для отримання інформації щодо ініційованої ним апеляційної скарги.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Вищевказані норми процесуального права, сторони мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки.

З урахуванням викладеного, враховуючи обізнаність заявника про ініційоване відносно нього судове провадження, отримання останнім копії заочного рішення суду 22.04.2022 року, процесуальну поведінку останнього, яка не спрямована на сприяння розгляду справи у встановлені законом строки, що полягає у незацікавленості отриманні інформації за наслідком поданої апеляційної скарги, приймаючи, також, що у відповідності до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд вважає доводи заявника про наявність поважних причин пропуску строку на звернення до суду з цією заявою, необґрунтованими та безпідставними

Отже, поважних причин, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин для подання заяви про перегляд заочного рішення, починаючи з 16.06.2022 року, а саме дня постановлення Одеським апеляційним судом ухвали суду про поверенння апеляційної скарги відповідача, заява про перегляд заочного рішення взагалі не містить, доказів на підтвердження неможливості подачі заяви про перегляд заочного рішення у визначений процесуальним законом строк відповідачем не надано.

При цьому суд враховує, що з часу отримання відповідачем копії заочного рішення суду, останній мав достатньо часу для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду, у порядку встановленому ЦПК України.

Додатково суд зазначає, що посилання заявника про нібито не допуск останнього до суду 01.03.2022 року, а озброєною охороною порушені його права і позбавлено можливості виконувати процесуальні обов`язки, безпідставними, необґрунтованими та не доведеними жодним доказом, враховуючи, що з дня введення в Україні воєнного стану через широкомасштабну військову агресію російської федерації проти України, в Київському районному суді міста Одеси не приймались жодні рішення з приводу не допуску громадян до суду.

Також, судом враховуються висновки Верховного Суду викладені у постанові від 25.02.2020 року по справі № 755/5323/16-ц та у постанові від 16.12.2019 року по справі № 286/1130/13-ц, в яких Суд акцентував увагу на тому, що безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання про поновлення строку слід відмовити.

Вирішуючи питання поновлення строку на звернення до суду з одночасним вирішенням питання про перегляд заочного рішення, суд виходить з наступного.

Процесуальний закон не передбачає, що суд, розглянувши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення (зокрема на предмет того, чи є підстави у зв`язку з пропуском строку на її подання розглядати цю заяву по суті), може вчинити інші дії, ніж передбачені у частині третій статті 287 ЦПК України. Тому у випадку, якщо суд вважатиме неможливим поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, він має залишити її з цієї підстави без задоволення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).

З огляду на наведені приписи у випадку, якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та з цієї причини залишив без задоволення останню, особа може оскаржити в апеляційному порядку заочне рішення, обґрунтувавши, зокрема, поважність причин для пропуску такого строку. Передбачене у реченні другому частини четвертої статті 287 ЦПК України спеціальне правило про початок відліку строку на апеляційне оскарження заочного рішення застосовне лише до тих рішень, які суд ухвалив за правилами, що діють з 15 грудня 2017 року.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), на яку посилався заявник у касаційній скарзі.

Зазначена правова позиція також підтримана Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 16.02.2023 року у справі №2-7852/11, в якій суд дійшов до висновку про відсутність мотивів для відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року в справі №214/5505/16 (провадження № 14-74цс21).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зважаючи на викладене, оцінюючі зібрані по справі докази, з урахуванням висновку Верховного Суду, суд вважає, що відсутні правові підстави для поновлення строку ОСОБА_1 на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, що є підставою для залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

При викладених обставинах та керуючись ст.ст. 120-127, 284-288 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.03.2022 року по цивільній справі №947/44/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг залишити без задоволення.

Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає. Заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та може бути оскаржена разом з судовим рішенням по цій справі.

Повний текст ухвали суду складено 13.04.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.