Ухвала

13 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 539/2287/17

провадження № 61-5109ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди транспортного засобу з правом викупу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди транспортного засобу з правом викупу.

В обґрунтування позову зазначав, що 01 листопада 2014 року між ним та відповідачем укладений договір № 157/14 оренди транспортного засобу з правом викупу строком на 1 рік. Розмір орендної плати з урахуванням виплати повної вартості складає суму в національній валюті згідно із комерційним курсом, еквівалентному 2 500,00 дол. США на місяць на момент оплати. Між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Водночас, досягнуто домовленості про те, що договір оренди спочатку буде укладатись у простій письмовій формі, пізніше, при наявності у відповідача вільного часу, договір оренди мав бути посвідчений нотаріально.

Вказував, що виконав умови договору та передав відповідачу згідно акта прийому - передачі транспортного засобу від 01 листопада 2014 року у платне користування екскаватор-навантажувач марки «JСВ 3-СХ», 1999 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 . На виконання умов договору відповідач здійснив часткове виконання договору - сплатив за користування транспортним засобом за три календарних місяці трьома платежами по 2 500,00 дол. США. Далі орендна плата відповідачем не вносилась, договір нотаріально не посвідчено, зв`язок з відповідачем втрачений.

Зазначав, що відповідач умови договору оренди повністю не виконав та орендну плату у повному обсязі не сплатив. Незважаючи на неодноразові його звернення, ОСОБА_1 відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов`язання, передбачені договором щодо користування транспортним засобом з правом викупу та до теперішнього часу свій обов`язок не виконав.

Враховуючи викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором оренди транспортного засобу з правом викупу, що складає грошову суму коштів у розмірі 22 500,00 дол. США, пеню у розмірі 2 250,00 дол. США та 3 % річних у розмірі 187,00 дол. США.

У жовтні 2021 року, змінивши підстави позову, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вартість переданого за нікчемним договором транспортного засобу - екскаватора-навантажувача марки «JСВ 3-СХ», 1999 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , у розмірі 19 527,00 дол. США в грошовому еквіваленті на момент ухвалення рішення суду, як спосіб застосування наслідків нікчемного правочину.

06 грудня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про уточнення позову, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вартість переданого за нікчемним договором транспортного засобу - екскаватора-навантажувача марки «JСВ 3-СХ», 1999 року випуску, у розмірі 19 527,00 дол. США в грошовому еквіваленті на момент ухвалення рішення суду, як спосіб застосування наслідків нікчемного правочину. Вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь пені у розмірі 2 250,00 дол. США та 3 % річних у розмірі 187,00 дол. США просив залишити без розгляду.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду від 03 лютого 2022 року у прийнятті заяви ОСОБА_3 про зміну підстав позову відмовлено.

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про зміну підстави позову та зменшення вимог, в якій просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з ОСОБА_1 на свою користь грошову суму коштів у розмірі 19 527,00 дол. США. Вимоги про стягнення пені та 3 % річних просив залишити без розгляду.

Ухвалами Лубенського міськрайонного суду від 25 травня 2022 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_3 про зміну підстав позову та повернуто заявнику; залишено без задоволення клопотання про зменшення вимог; залишено без розгляду позов ОСОБА_3 про стягнення пені у розмірі 2 250,00 дол. США та 3 % річних у розмірі 187,00 дол. США.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2022 року в задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що договір оренди транспортного засобу від 01 листопада 2014 року не визнаний дійсним за рішенням судів у іншій справі, а тому вимоги позивача, заявлені в межах цієї справи, які випливають з умов спірного договору, не можуть бути задоволені. А питання застосування наслідків недійсності нікчемного правочину не було предметом заявленого позову.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 19 527,00 дол. США, що в грошовому еквіваленті становить 714 075,00 грн - вартість переданого за нікчемним договором екскаватора-навантажувача марки «JСВ 3-СХ», 1999 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, апеляційним судом зазначено, що справу розглянуто неповноважним складом суду. Приймаючи до уваги заяву позивача про зміну підстав позову, в якій останній просив стягнути вартість переданого за нікчемним договором транспортного засобу - екскаватора-навантажувача марки «JСВ 3-СХ», 1999 року випуску, у розмірі 19 527,00 дол. США в грошовому еквіваленті на момент ухвалення рішення суду, як спосіб застосування наслідків нікчемного правочину, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення зазначених вимог та стягнення вказаної суми з відповідача у грошовому еквіваленті згідно курсу НБУ (36,5787 грн за 1 долар США), що становить 714 075,00 грн.

04 квітня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення.

Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди транспортного засобу з правом викупу повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак