Справа № 645/1269/23
Провадження № 2/645/589/23
У Х В А Л А

іменем України

12 квітня 2023 року м. Харків

Суддя Фрунзенського районного суду м.Харкова Шарко О.П., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВКР» про стягнення остаточного розрахунку при звільненні, компенсації завданої моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВКР», в якому просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі копії наказу про звільнення у розмірі 91000 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1400 гривень, моральну шкоду у розмірі 20000гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42000 грн., вихідну допомогу при звільненні у зв`язку з порушення ним законодавства про працю у розмірі 21000 гривень.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року вказано, що обмеження не буде сумісним з пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Дослідивши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до висновку, що дана позовна заява не в повній мірі відповідає вимогам закону, внаслідок чого підлягає залишенню без руху на підставі ч. 1 ст. 185 ЦПК України, в силу наступного.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «Креуз проти Польщі» (CASE OF KREUZ v. POLAND) (Заява N 28249/95) від 19.06.2001 року, суд констатував, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Проте, у цьому ж рішенні суд також наголошує, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 60).

Відповідно до ч. 4ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч.1ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпПУ, не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117КЗпПУ, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

В постанові Верховного Суду по справі № 243/10489/17-ц від 21.12.2019 зазначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (вимушеного прогулу) за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (вимушеного прогулу) не входить до структури заробітної плати.

Отже, за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацій, вихідної допомоги необхідно сплачувати судовий збір, що підтверджується також правовим висновком, який викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Відповідно до ч. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року, якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов`язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Таким чином, позивачу необхідно сплатити судовий збір за заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі копії наказу про звільнення у розмірі 91000 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1400 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42000 грн., вихідну допомогу при звільненні у зв`язку з порушення ним законодавства про працю у розмірі 21000 гривень, а загалом просить стягнути 155400 гривень.

Згідно ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору встановлюються від 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн). За подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору встановлюються 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн до 13420 грн).

Тобто за подання зазначених вимог майнового характеру позивачем мало бути сплачено судовий збір у розмірі 1554 грн., як один відсоток від ціни позову.

Також позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 20000 гривень.

За заявлену позовну вимогу має бути сплачено судовий збір в розмірі передбаченому ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, який набрав чинності 01 листопада 2011 року (зі мінами та доповненнями). Згідно вище вказаного Закону, за подання до суду позовної заяви про стягнення моральної шкоди внаслідок порушення її честі, гідності та ділової репутації фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб,

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік»встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2684 грн.

Оскільки позивачкою визначено моральну шкоду у розмірі 20000 грн., тому позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 2684 грн. 00 коп.

Таким чином, позивач мала сплатити судовий збір у загальному розмірі 4238 грн. (1554 грн.+2684 грн), однак, сплатила лише 1334 грн.

Окрім того, всупереч вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України щодо викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, позивачем не викладено обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги.

Так, позивач зазначила, що відповідач ухиляється від добровільного надання на його вимогу письмових доказів. Проте доказів відмови відповідача у наданні доказів позивачем не надано, позивачем взагалі не надано доказів наявності заборгованості з заробітної плати, не конкретизовані вимоги щодо розміру заборгованості по заробітній платі.

Також в резолютивній частині позовної заяви позивач просить суд витребувати у відповідача трудову книжку, наказ про прийняття на роботу, розрахункові листи про виплату заробітної плати, табелі обліку робочого часу.

Слід звернути увагу, що заяви чи клопотання про витребування чи забезпечення доказів - це важливий засіб встановлення обставин, які мають значення для справи, забезпечення та відстоювання прав та законних інтересів учасників процесу, які згідно аналізу норм цивільного процесуального законодавства оформляються у письмову вигляді окремим документом, а тому з метою усунення вказаного недоліку позивачу слід звернутися з відповідним клопотанням або ж заявою, які необхідно оформити письмово окремим документом з обґрунтуванням необхідності такого витребування та зазначення причин неможливості самостійного отримання такої інформації.

Згідно з частиною першою статті 185ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях175і177цьогоКодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст. ст.177,185, 260 ЦПК України

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВКР» про стягнення остаточного розрахунку при звільненні, компенсації завданої моральної шкоди - залишити без руху.

Встановити строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали судді про залишення позовної заяви без руху. В разі не усунення недоліків позовна заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала може бути оскаржена в частині визначення розміру судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя: