Справа № 495/1952/23
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

13 березня 2023 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

судді Заверюха В.О., при секретарі - Червинській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком та відібрання малолітніх дітей у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітніх дітей із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подачі позовною заяви до досягнення дітьми повноліття.

ОСОБА_1 відповідно до ст.193 ЦПК України звернувся до суду з зустрічним позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 та відібрання малолітніх дітей у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітніх дітей із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері.

Короткий зміст та обґрунтування первісного позову

З 2012 року сторони проживали у цивільному шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27.08.2014 року, актовий запис №883 та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився другий син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 10.09.2019 року, актовий запис №560. На теперішній час спільні діти проживають разом з позивачем та знаходяться на її повному утриманні, відповідач матеріальну допомогу на утримання спільних дітей не надає, угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, але такий рівень позивач одна не може забезпечити. Її доходи не дають можливість повністю забезпечити фізичний, духовний розвиток дітей, розвиток творчих та пізнавальних здібностей, уподобань дітей. Відповідач в свою чергу являється батьком дітей, а отже зобов`язаний забезпечити належний рівень життя дітям, є молодою особою, фізично здоровим та має працездатний вік, інших утриманців не має, а тому зможе сплачувати аліменти на утримання спільних дітей у твердій грошовій сумі на кожну дитину у розмірі 5 000 грн щомісячно до їх повноліття.

Короткий зміст та обґрунтування зустрічного позову

З 2012 року позивач проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27.08.2014 року, актовий запис №883 та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився другий син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 10.09.2019 року, актовий запис №560. Після народження синів вони проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно брали участь у вихованні та утриманні дітей. Проте, на протязі останніх років їхнє сімейне життя поступово погіршувалось, цивільна дружина знайшла іншого чоловіка, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. На теперішній час ведення спільного господарства між ними припинено, з відповідачем перебуває у напружених стосунках, примирення між ними неможливе. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, подальше спільне проживання та збереження цивільного шлюбу неможливо. На протязі останнього року спільні малолітні сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Усі обов`язки щодо утримання та виховання дітей він взяв на себе, самостійно їх виховує та матеріально утримує, оскільки відповідач залишила дітей на нього, перестала цікавитись дітьми, неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки та самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Оскільки позивач є біологічним батьком малолітніх дітей та враховуючи необхідність подальшої опіки над синами, позивач звернувся до суду з зустрічним позовом та просить визначити місце проживання малолітніх дітей разом з ним та відібрати малолітніх дітей у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітніх дітей із батьком, оскільки це буде відповідати інтересам дітей.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.03.2023 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.03.2023 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднаний в одне провадження.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.03.2023 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору залучено орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.03.2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей - залишено без розгляду.

Позивач в судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини які зазначені в позові та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги зустрічного позову визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору у підготовче судове засідання повідомлявся про розгляд справи.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, докази, суд приходить до наступного висновку.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

З 2012 року позивач проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27.08.2014 року, актовий запис №883 та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився другий син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 10.09.2019 року, актовий запис №560. Після народження синів вони проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно брали участь у вихованні та утриманні дітей. Проте, на протязі останніх років їхнє сімейне життя поступово погіршувалось, цивільна дружина знайшла іншого чоловіка, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. На теперішній час ведення спільного господарства між ними припинено, з відповідачем перебуває у напружених стосунках, примирення між ними неможливе.

На протязі останнього року спільні малолітні сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач самостійно займається вихованням, утриманням та доглядом діией, добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, створив належні умови для проживання дітей, повністю матеріально забезпечує дітей та піклується про них. Оскільки позивач є біологічним батьком малолітніх дітей та враховуючи необхідність подальшої опіки над синами, позивач просить визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 та відібрати малолітніх дітей у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітніх дітей із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері, оскільки це буде відповідати інтересам дітей.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дітей, забезпечує їх матеріально та піклується про них, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дітей. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дітей усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про їх фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дітей разом з ним, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток. Відповідач залишила дітей на позивача, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дітей, не цікавиться їх життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей. Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання спільних дітей разом з батьком, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з батьком не суперечитиме інтересам дітей, зв`язок з батьком, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб спільні діти проживали разом з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дітей на даний час разом з батьком.

Щодо відібрання малолітніх дітей у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання дітей із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері.

Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК Українисуд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно із пунктами 2-5 частини першої ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад.

Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від позивача та синів, як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своїми дітьми та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дітей, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог в частині відібрання дітей без позбавлення її батьківських прав.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від матері ОСОБА_2 , без позбавлення останньої батьківських прав, для проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідач, як мати не позбавлена права спілкуватися з дітьми та не обмежена у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків.

Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідач, відповідно до ч.3 ст.170 СК України, не позбавлена можливості повернути дитину.

Керуючись ст.ст.4, 12-13, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком та відібрання малолітніх дітей у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітніх дітей із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відібрати малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з фактом самостійного виховання малолітніх дітей батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Заверюха В.О.