КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023року місто Київ

Справа № 760/34821/212

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6402/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О. В.,

суддів: Мазурик О. Ф., Шкоріної О. І.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року (ухвалене у складі судді Коробенко С. В.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» про стягнення безпідставно набутих коштів

ВСТАНОВИВ

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», в якому просив стягнути з ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 72 963 грн 10 к., а також витрати щодо сплати судового збору у розмірі 908 грн 00 к. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 20 000 грн 00 к.

Позов обґрунтовував тим, що 29 серпня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Тарасом Володимировичем було вчинено виконавчий напис, що зареєстровано в реєстрі за № 2924, яким стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість, що виникла за кредитним договором № 222/ПВ-06 від 07.06.2006, що був укладений між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк», в сумі 65 812 грн 82 к.

Вказаний виконавчий напис було пред`явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Валявському О.А., який 28 квітня 2021 року відкрив виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання даного виконавчого напису.

02 серпня 2021 року Обухівським районним судом Київської області ухвалено рішення, яким визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. У вказаній частині рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року.

Вказує, що під час судового розгляду справи, щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було стороною у справі та було належним чином повідомленим про наявний спір та судові рішення.

Однак, 19 липня 2021 року приватним виконавцем з рахунку позивача на виконання вказаного виконавчого напису було списано 71 939 грн 12 к., що підтверджується меморіальним ордером та 1 023 грн 98 к., що підтверджується роздруківкою руху коштів. Всього з рахунку позивача було списано 72 963 грн 10 к.

Оскільки у відповідача відсутні правові підстави на стягнення заборгованості з позивача, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» 72 963 грн 10 к. як безпідставно набуті кошти, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнутоз Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 65 812 грн 82 к.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнутоз Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат, пов`язаних із розглядом справи, в сумі 10 741 грн 04 к.

Не погоджуючись з таким рішенням, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС»14 лютого 2023 року, згідно поштової відмітки, направило на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ЕЛІТФІНАНС» про стягнення безпідставно набутих коштів залишити без задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням договору, а вказані обставини виключають можливість застосування ст. 1212 ЦК України. В даному випадку позивач мав звернутись із заявою про поворот виконная рішення.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції стягнув витрати на правничу допомогу у розмірі 11 000 грн, не врахувавши заперечення відповідача щодо їх завищеного розміру. Такий розмір витрат не відповідає критерію розумності та справедливості.

Зазначає, що справа є максимально простою і не потребує спеціальних знань у громадянина. Також звертає увагу, що відповідач позов визнає та не здійснює будь-яких дій на витрачання додаткових ресурсів для постановлення рішення у справі, а також не вчиняє дій направлених на затягування розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року відкрито провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач своїм правом на надання відзиву не скористався.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції вважав встановленим, що 29 серпня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Тарасом Володимировичем було вчинено виконавчий напис, що зареєстровано в реєстрі за № 2924, за яким у безспірному порядку запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором №222/ПВ-06 від 07.07.2006, який був укладений між Відповідачем та ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є Позивач, в сумі 65 812,82 грн (включаючи витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 300 грн).

28 квітня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання зазначеного виконавчого напису. При цьому для стягнення з боржника визначено також суму винагороди приватного виконавця в розмірі 6 581,28 гривень. Таким чином, загальна сума, яка підлягала стягненню з ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження, становила 72 394,10 гривен. (а.с. 24)

Встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2021 року по справі №372/1824/21 було задоволено позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Еліт Фінанс» та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса вчинений 29 серпня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за № 2924.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.11.2021 вказане рішення залишене без змін в частині задоволення вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Валявським О.А. було стягнуто з ОСОБА_2 кошти в сумі 72963,10 гривень, що підтверджується копією меморіального ордеру №L0719940KG від 19.07.2021 (на суму 71 939,12 грн) та банківською випискою АТ «ПУМБ» від 24.12.2021 (на суму 1 023,98 грн).

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду підтверджується, що правова підстава, на якій було набуте майно, відпала, що в свою чергу вказує на обов`язок Відповідача повернути безпідставно набуте майно Позивачу.

Відтак, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» безпідставно набутих коштів в розмірі 65 812,82 гривень (в межах коштів, стягнутих на підставі виконавчого напису нотаріуса) є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Що стосується вимог Позивача про стягнення іншої частини безпідставно набутих коштів в розмірі 7 150,28 гривень (72963,10 гривень - 65812,82 гривень), то в даному випадку підстав для їх задоволення суд не вбачає.

Як вбачається з копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.04.2021, частина з вказаної суми - 6581,28 гривень - є винагородою приватного виконавця, а отже Відповідач їх не отримував. Підстави стягнення ж суми в розмірі 569,00 гривень взагалі матеріалами справи не розкриваються.

Вимог про відшкодування завданої йому з вини Відповідача шкоди (збитків) Позивач не заявляв.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагаченняє протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою,до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того,чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження),а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Матеріалами справи підтверджено, що підстава за якою з позивача було стягнуто грошові кошти на користь відповідача - відпала.

А саме, виконавчий напис нотаріуса рішенням Обухівського районного суду Київської обдасті від 02.08.2021 року у справі №372/1824/21 визнано таким, що не підлягає виконанню, у вказаній частині Постановою Київського апеляційного суду від 11.11.2021 року рішення залишено без змін.

Відповідно до меморіального ордеру №L0719940KG від 19.07.2021 та банківської виписки АТ «ПУМБ» від 24.12.2021 з рахунків позивача на виконання виконавчого напису стягнуті грошові кошти в загальній сумі 72 963 грн 10 к.

Доказів того, що відповідач в добровільному порядку повернув стягнуті кошти позивачу - матеріали справи не містять, та відповідачем не заперечується.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню за рішенням суду, яке набрало законної сили, і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту набрання законної сили такого судового рішення правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі 65 812,82 грн, що стягнені з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, колегія суддів приходить до висновку, що отримані відповідачем кошти в сумі 65 812,82 грн підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки мав звернутись із заявою про поворот виконання, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на наступне.

Відповідно положень до ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Суд вирішує питання про поворот виконання, якщо за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що поворот виконання можливий лише у разі, якщо стягнення відбулось на підставі ухваленого судом рішення.

Поворот виконання щодо стягнутих коштів на підставі виконавчого напису нотаріуса, законом не передбачений.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 статті 133ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

За змістом статті 15ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині 4 статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1Закону Українивід 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатурута адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною 3 статті 137ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем до суду було надано - ордер адвоката, договір про надання правової допомоги від 12 квітня 2021 року, акт приймання-передачі виконаної роботи № 04 до договору надання правової допомоги від 12.04.2021 року, квитанцію № 2 від 24.12.2021 року про отримання готівкових коштів (а.с. 29-33).

З акту вбачається, за виконану роботу ОСОБА_1 сплатив адвокату винагороду у розмірі 20 000 грн.

Суд першої інстанції вважав обґрунтованим розмір витрат у сумі 11 000 грн, з огляду на те, що адвокат не приймав участі у судових засідання, так як вони не проводились, а справа розглядалась без виклику сторін.

Крім того, судом застосовано принцип пропорційності передбачений положеннями ст. 141 ЦПК України та визначено розмір витрат на правничу допомогу - 9 992 грн 02 к.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції про стягнення витрат на правову допомогу та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Щодо посилання відповідача на те, що він позов визнає та не здійснює будь-яких дій на витрачання додаткових ресурсів для постановлення рішення у справі, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які заяви ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» про визнання позову, у відзиві на позов відповідач просив позов залишити без задоволення, крім того саме ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» подано апеляційну скаргу, а кошти позивачу в добровільному порядку не повернуто

Така поведінка не свідчить про визнання позову та вчинення відповідачем дій направлених на пришвидшення урегулювання спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на правильність ухвалення судового рішення не впливають.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 268, 367,368, 374,375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України

Повний текст постанови складено 23 червня 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Желепа

Судді О . Ф. Мазурик

О. І. Шкоріна