Справа № 305/18/22
Провадження по справі 2/305/29/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2023. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Марусяк М.О.

секретаря судового засідання Вербещука В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул.

Позовні вимоги мотивує тим, що він, працює старшим черговим стрілочним поста 4 розряду станції Рахів у Виробничому структурному підрозділі "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень". Оскільки ВСП "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" не має статусу юридичної особи, а є структурним підрозділом Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", тому вважає, що саме Регіональна філія "Львівська залізниця" повинна бути відповідачем по справі. 08грудня 2021 року, йому було вручено наказ начальника дирекції залізничних перевезень №713 від 08.12.2021 про відсторонення його від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати з підстав відсутності щеплення проти COVID-19. Вважає даний наказ незаконним та таким, що порушує його права. Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується. Це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Звертає увагу суду, що ні в трудовому договорі, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між ним та відповідачем зобов`язання щодо щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з боку нього, як працівника немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення його з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення. При прийнятті його на роботу такої умови праці, як проходження ним щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 не було, тому встановлена відповідачем нова умова праці, яка необхідна для продовження ним роботи, а саме наявність щеплення від COVID-19, є фактично зміною істотних умов праці. Про необхідність проходження ним щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 його було повідомлено лише 01 грудня 2021 року, тобто лише за декілька днів до видання наказу про відсторонення від роботи. Таким чином, відповідач порушив встановлені строки попередження його про зміну істотнних умов праці. В наказі про відсторонення відповідач посилається на ст.46 КЗпПУ, ч.2 ст.14 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанову КМУ від 09 грудня 2020 №1236 та наказ від 04.10.2021 №2153. Поряд з цим, ч.2 ст.14 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено не відсторонення від роботи а відсторонення від виконання зазначених видів робіт, що не є тотожними поняттями, як за підставами, так і за наслідками. Відповідач не мав права відсторонювати його від роботи, оскільки відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19 не передбачено чинним законодавством. Відповідач, відсторонюючи його від роботи, фактично примушує його до щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, оскільки залишає йому на вибір тільки два варіанти, або прийняти щеплення від COVID-19 і, відповідно, продовжити працювати і отримувати заробітну плату, або відмовитись від щеплення і залишитись без засобів до існування, оскільки в останньому випадку йому не може виплачуватись ні допомога по безробіттю, ні допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Згідно листа Уповноваженого з прав людини №243/21/40 від 01.09.2021 примусове проведення вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суперечить чинному законодавству України. Ні ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», а ні іншим законом України не встановлено обов`язкове щеплення від COVID-19, тому відсторонення працівника з підстав ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним. Він не заперечує проти щеплень, як таких, однак відмовляється від примушування його до участі у медичному експеременті, оскільки вакцини проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, не є вакцинами в традиційному значенні цього слова та являються гено-інженерним продуктом. На підставі наведеного, просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника Виробничого структурного підрозділ у "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" №713 від -08.12.2021 "Про відсторонення від роботи" та поновити його на роботі. Стягнути з відповідача заробітну плату за вимушений прогул за період відсторонення його від роботи.

Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, ОСОБА_2 від 21.01.2022 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.

15.02.2022, відповідачем подано відзив на позовну заяву.

У відзиві представник відповідача, адвокат Левчук І.М., зазначив, що Регіональна філія "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" вважає позовну заяву безпідставною та необгрунтованою виходячи з наступного. Відповідно до наказу №713 від 08 грудня 2021 по виробничому структурному підрозділу «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» позивач було відсторонено від роботи з 09.12.2021, на час відсутності щеплення зід COVID-19, без збереження заробітної плати. Про необхідність проведення такого щеплення ОСОБА_1 був повідомлений згідно листа-ознайомлення, проте відмовився від підпису про ознайомлення, про що складено акт від 01.12.2021. Вважає наказ про відсторонення від роботи чергового стрілочного поста станції Рахів підрозділу «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» Веклюка М.П таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, враховуючи наступне. Статтею 46 КЗпП України передбачено відсторонення від роботи з інших підстав. Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року №1645- III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюку, кору, поліомієліту, правця туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв, та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (в редакції чинній станом на 08.12.2021) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. За переліком професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 (із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 року № 2393, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за № 1452/37074 - набули чинності з 09.12.2021), обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. У свою чергу, Акціонерне товариство «Українська залізниця» зазначеною Постановою КМУ №83 (із змінами та доповненнями) включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Таким чином, із наведених вище законів та підзаконних нормативно правових актів випливає об`єктивний обов`язок керівників підрозділів АТ «Укрзалізниця» (роботодавців) провести відсторонення від роботи усіх підлеглих працівників у разі їх відмови або ухилення від проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на період карантину. Тим більше, що у разі порушення цих приписів законодавства, посадові особи можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності на підставі ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді накладення штрафу у розмірі від двох до десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян ( від 34000 грн. до 170000 грн.). Посилання позивача у позовній заяві на порушення його конституційного права на працю, передбаченого ст.43 Конституції України, зокрема в частині гарантування захисту від незаконного звільнення, а також на безпосереднє застосування Конституції України до цих правовідносин, як акта прямої дії, не заслуговують на увагу, оскільки: по - перше, наведені у цьому відзиві на позовну заяву положення законів України та підзаконних актів, на підставі яких відбулось відсторонення у встановленому порядку від роботи позивача, такими, що не відповідають Конституції України, не визнавались, а відтак протилежне твердження позивача слід вважати його припущенням; по - друге, Конституція України гарантує захист громадян саме від незаконного звільнення. В даному випадку позивача відсторонено від роботи на час дії обставин (відмови чи ухилення від проведення обов`язкової вакцинації) з якими законодавець пов`язує неможливість працівника виконувати передбачену трудовим договором роботу. Статтею 9-2 Закону України «Про лікарські засоби» від 04 квітня 1996 року №123/96-ВР (із змінами та доповненнями) передбачено, що у зв`язку з поширенням пандемії коронавірусної хвороби COVID-19 для забезпечення можливості екстреного медичного застосування окремих вакцин під час дії карантину у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, така вакцина для специфічної профілактики коронавірусної хвороби може підлягати прискореній реєстрації у разі прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, рішення про державну реєстрацію вакцини для специфічної профілактики корона вірусної хвороби COVID-19 з метою екстреного медичного застосування з урахуванням певних зобов`язань у разі, якщо заявник може довести, що у нього відсутні можливості для надання повних даних про ефективність та безпеку вакцини для специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) за нормальних умов застосування з об`єктивних причин та якщо: наявні дані про успішне проведення до клінічних випробувань/досліджень, окремих фаз клінічних випробувань/досліджень та отримані результанті містять в сукупності науково обгрунтовані докази, у тому числі дані адекватних та добре контрольованих досліджень, які дають змогу вважати, що вакцини можуть бути ефективними для екстреного застосування на час дії карантину; вакцина для специфічної профілактики корона вірусної хвороби (COVID-19) має дозвіл на екстрене застосування, наданий компетентним органом Сполучених Штатів Америки, Великої Британії, Швейцарської Конфедерації, Японії, Австралії, Канади, Ізраїлю, Китайської Народної Республіки або за централізованою процедурою компетентним органом Європейського Союзу відповідно до національного законодавства країни надання дозволу чи Європейського Союзу, або вакцина перекваліфікована Всесвітньою організацією охорони здоров`я. Усі зареєстровані в Україні вакцини від COVID-19 іноземного походження з країн, перерахованих у зазначеному законі. При їх реєстрації норми цього закону порушені не були. Проведення вакцинації від COVID-19 мільйонів людей по всьому світу підтвердило ефективність вакцин для запобігання (чи легкого протікання) коронавірусної хвороби. Безпідставною вважає також додаткову вимогу позивача про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. У своїй Постанові від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного суду України, роз`яснив що середній заробіток виплачується у випадку, якщо роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати. У даному випадку відсторонення позивача від роботи не було ініціативою роботодавця, а було вимушеною необхідністю з метою виконання приписів чинного законодавства щодо вакцинації окремих категорій громадян. Також і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своєму листі від 24.12.2021 №3223/0/208-21 зазначив, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати за період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Окрім того, що позов є необгрунтований та безпідставний і не підлягає до задоволення, окремо зазначив, що позивачем визначено відповідачем регіональну філію "Львівська залізниця", яка є підрозділом та немає статусу юридичної особи. Згідно ч.1 ст.47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Відповідно до ч.3 ст.95 ЦК України, філії та представництва не є юридичними особами. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі № 642/6181/16-ц, від 29 серпня 2019 року. На підставі наведеного просив відмовити у задоволенні позову.

21.02.2022, позивачем подано відповідь на відзив, зміст якого аналогічний змісту позовної заяви. Крім того, у відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 просив замінити первісного відповідача належним відповідачем - Акціонерне товариство "Українська залізниця".

22.02.2022, представником відповідача, адвокатом Левчуком І.М. надіслано до суду електронною поштою заяву про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. У вказаній заяві представник відповідача просить здійснювати розгляд справи №305/18/22 за позовом ОСОБА_1 провизнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання з викликом сторін.

Крім того, 15.03.2022, представником відповідача, адвокатом Левчуком І.М. надіслано до суду електронною поштою заяву, в якій представник відповідача просив розглянути справу без участі представника відповідача, у зв`язку з введенням в Україні військового стану та відповідно неможливістю належного забезпечення участі сторін у розгляді справи. При винесенні рішення просив взяти до уваги, що на підставі наказу МОЗ України від 25.02.2022 було зупинено дію наказу МОЗ України від 04.10.2021 №2153, а відповідача було поновлено на роботі.

Ухвалою суду від 17.03.2022, залишено без задоволення заяву представника відповідача, адвоката Левчука І.М. про розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул за правилами загального позовного провадження. Витребувано від Регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця", довідку-розрахунок про середньоденний заробіток ОСОБА_1 , який працює старшим черговим стрілочним поста 4 розряду станції Рахів у Виробничому структурному підрозділі "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" за останні два місяці, які передували відстороненню його від роботи. Відкладено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін на 19 квітня 2022 року, о 09:00 год. в приміщенні залу судових засідань Рахівського районного суду Закарпатської області.

На виконання ухвали суду про витребування доказів, 12.04.2022, представником відповідача адвокатом Левчуком І. надіслано до суду довідку про заробітну плату ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 19.04.2022 замінено первісного відповідача, Регіональну філію "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на належного відповідача Акціонерне товариство "Українська залізниця", місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, №5, . Відкладено судове засідання на 10 годину 20 хвилин 17 травня 2022 року. Надано залученому відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом судового рішення у справі №672/1292/21 або перегляду судового рішення у справі №682/2645/21.

22 лютого 2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду суду прийнято постанову у справі №672/1292/21 (провадження № 61-3862св22), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 24 лютого 2023 року.

Ухвалою суду від 15.03.2023 поновлено провадження у справі. Призначено судове засідання на 11 годину 00 хвилин, 10 квітня 2023 року.

Сторони в судове засідання не викликались, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, взявши до уваги відзив на позовну заяву, заперечення на відзив, суд, прийшов до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 працює старшим черговим стрілочним поста 4 розряду станції Рахів у Виробничому структурному підрозділі "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень".

01.12.2021 позивача у письмовому вигляді повідомлялось, що з 08 грудня 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19 є обов`язковим для працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, якимявляється АТ "Українська залізниця". Однак, позивач ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення, про шо складено відповідний акт від 01.12.2021.

08 грудня 2021 року начальником Виробничого структурного підрозділу "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" В. Загалюком, був винесений наказ №713 «Про відсторонення від роботи", згідно якого, керуючись ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 ЗУ "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06 квітня 2000 року, Наказом МОЗ "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від 04.10.2021 року №2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, ОСОБА_1 , старшого чергового стрілочного поста 4 розряду станції Рахів, відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19.

Відповідно до наказу МОЗ України від 25 лютого 2022 року №380, зареєстрованого в МЮ України 26 лютого 2022 року № 256/37592, зупинено дію наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» до завершення воєнного стану в Україні.

На підставі наказу начальника Виробничого структурного підрозділу "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" В. Загалюка №23/к від 01.03.2022, позивач ОСОБА_1 був допущений до роботи 01 березня 2022 року.

Відповідно до ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 43 Конституції України, яка має найвищий пріоритет над законодавчими актами, передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Вказані конституційні гарантії не лише задекларовані у Конституції, але й знайшли своє відображення у численних законах, від соціальних гарантій і компенсацій до кримінальної відповідальності за різного роду порушення трудових прав.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що застосування до позивача ОСОБА_1 передбачених Переліком №2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Судом не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач у відзиві на позов не стверджував, що, обіймаючи посаду старшого чергового стрілочного поста, позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Позивача відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

На підставі наведеного, суд вважає, що наказ №713 від 08.12.2021 «Про відсторонення від роботи" є незаконним та підлягає скасуванню.

Стосовно позовної вимоги про виплату заробітної плати за час відсторонення, судом встановлено наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.)

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки чинним законодавством, зокрема статтею 235 КЗпП України, не передбачено будь-яке зменшення середнього заробітку.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

Згідно із абзацом другим пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори (постанова Верховного Суду від 18 липня 2018 року в справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18)).

Відповідно до довідки про доходи №148 від 05.04.2022 наданої 12.04.2022, представником відповідача, адвокатом Левчуком І., ОСОБА_1 у жовтні 2021 року було нараховано 8825,16 гривень заробітної плати, у листопаді 2021 року нараховано 9571,90 гривень. Загальний розмір нарахованої заробітної плати за два останні місяці, які передували відстороненню ОСОБА_1 від роботи становив 18397,06 гривень.

У жовтні 2021 року було 20 робочих днів, у листопаді 2021 року - 22 робочих дні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за останні два місяці, які передували відстороненню ОСОБА_1 від роботи становить 18397,06 грн. /(20+22 дні)=438,025 гривень

Оскільки, позивач ОСОБА_1 був допущений до роботи з 01 березня 2022 року, розрахунок заробітної плати має наступний вигляд:

16+19+20 = 55 днів;

55 днів х 438,025 грн. (середньоденна заробітна плата) = 24091,39 грн.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного відсторонення від роботи за період з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року становить 24091,39 гривень, які підлягають стягненню з відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь позивача ОСОБА_1 .

Враховуючи, що оскаржуваним наказом позивача не було звільнено з роботи з посади старшого чергового стрілочного поста 4 розряду станції Рахів, більше того ОСОБА_1 з 01.03.2022 допущений до роботи, його вимога про поновлення на роботі не підлягає задоволенню.

Питання про відшкодування судових витрат позивачем не ставилося.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Виробничого структурного підрозділу "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" №713 від 08.12.2021 "Про відсторонення від роботи".

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заробітну плату за вимушений прогул за період відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року в сумі 24091,39 (двадцять чотири тисячі дев`яносто одну) гривню 39 копійок, без урахування внесків та обов`язкових платежів.

У задоволенні позову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 .

Відповідач, Акціонерне товариство "Українська залізниця", місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, №5, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Головуюча: М.О. Марусяк