ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/137/23 Справа № 203/4279/20 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (правонаступник Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради) про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2020 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (правонаступник Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради) про позбавлення батьківських прав.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що сторони перебували у шлюбі від якого мають спільну дитину сина ОСОБА_3 . Рішенням суду від 01 березня 2017 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Відповідач після народження сина не приділяв сину достатньої уваги, не займався його вихованням, не піклувався про нього, не мав постійного місця роботи, вів негативний спосіб життя, вживав алкоголь та наркотики, ображав позивачку. З 2016 року відповідач відбуває покарання в колонії, з дитиною не підтримує жодних стосунків, аліменти не сплачує, наразі син навіть не знає хто його біологічний батько, не знає хто такий ОСОБА_2 , вважає батьком іншого чоловіка. У зв`язку з цим позивачка просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року, винести нове, яким задовольнити її позовні вимоги, стягнути з відповідача судові витрати.

У відзиві орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року просить розглядати справу без присутності їх представника та прийняти рішення в інтересах дитини (а.с.53, 55 т.2).

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, але 01 березня 2017 року шлюб розірвано, що підтверджується копією рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2017 року у цивільній справі №203/4848/16-ц, яке набрало законної сили 14 березня 2017 року (а.с.49).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 22 квітня 2015 року, актовий запис №176 (а.с.22).

08 серпня 2019 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 05 серпня 2019 року до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується копією судового наказу від 08 серпня 2019 року, який набрав законної сили 08 серпня 2019 року (а.с.50).

Борг по сплаті аліментів ОСОБА_2 за виконавчим документом ВП НОМЕР_2, станом на 30 жовтня 2020 року становив 13 092,07 грн., що підтверджується копією розрахунку заборгованості виданою державним виконавцем Коломейко Д.С. (а.с.53).

Згідно характеристики, наданої КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №195 комбінованого типу» ДМР ОСОБА_2 за весь час перебування ОСОБА_4 в дитячому садочку не з`являвся (а.с.82).

Відповідно до довідки наданої КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №196 комбінованого типу» ДМР ОСОБА_2 з 12 листопада 2019 року по 12 березня 2020 року жодного разу до дошкільного закладу не приходив. (а.с.84)

Згідно вироку Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 січня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.289 КК України та на підставі ч.4 ст.70 КК України призначено остаточне покарання у вигляді шести років та трьох місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.с.37-38).

Відповідно до копії листа №26/1-216 від 17 березня 2021 року ОСОБА_2 відбував покарання у ДУ «Жовтоводська ВК №26» та 06 грудня 2020 року був переведений до ДУ «Біленьківська ВК №99» Запорізької області для подальшого відбування покарання (а.с.142).

Відповідно до відповіді ДУ «Біленьківська ВК №99» в період знаходження ОСОБА_2 в установі відправлення листів адресованих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не було, до адміністрації установи з заявою про надання побачення та надання телефонних розмов зі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ОСОБА_2 не звертався (а.с.191).

Згідно з копією розпорядження адміністрації Центрального району ДМР №41-р від 14 квітня 2021 року позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина є доцільним (а.с.158).

Згідно відповіді Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області в період з 01 січня 2013 року по 01 березня 2017 року відповідно до бази даних жодних звернень та повідомлень від ОСОБА_6 не надходило (а.с.103).

Згідно з п.п.2, 3 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами, встановленими ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, процесуальним завданням позивача при зверненні до суду було доведення суду наявності підстав, визначених п.п.2, 3 ч.1 ст.164 СК України, на яких побудовано позов, а саме доведення належними, допустимими та достовірними доказами, із дотриманням принципу їх достатності, фактів ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також його жорстокого поводження з нею.

Аналіз здобутих у справі доказів у контексті приведених вище норм свідчить про відсутність достатніх підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідач насправді відбував покарання за вироком суду спочатку у ДУ «Жовтоводська ВК №26», а потім у ДУ «Біленьківська ВК №99», у цей період не спілкувався та не зустрічався із сином та не сплачував аліменти, на підтвердження чого позивачкою було надано належні письмові докази.

Між тим, відповідач 21 серпня 2021 року звільнився з виправної колонії по відбуттю строку покарання, сплатив усю заборгованість по аліментам, що підтверджується копією розрахунку заборгованості ВП НОМЕР_2, виданою державним виконавцем Коломейко Д.С. та копіями квитанцій. Вищезазначене безумовно свідчить про наявність у нього стійкого бажання уникнути позбавлення батьківських прав, почати спілкуватися та піклуватися про свого сина.

Зазначені обставини можуть свідчити про намагання відповідача змінити його ставлення до власної дитини, що свідчить про відсутність підстав для застосування відносно нього такого крайнього заходу реагування як позбавлення батьківських прав.

Вказане кореспондується з приписами ст.11, ч.1 ст.12 Закону України від 26.04.2001 №2402-ІІІ «Про охорону дитинства», а також принципу 1 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення ним проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

В Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, зазначено, що розлучення дитини з батьками може бути необхідним в як найкращих інтересах дитини у виключних випадках, наприклад, коли батьки взагалі не піклуються про неї.

Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_2 звільнився з виправної колонії по відбуттю строку покарання, сплатив усю заборгованість по аліментам, у судовому засіданні першої інстанції наголошував на тому, що хоче спілкуватися та піклуватися про свого сина, але у період знаходження в колонії не мав на це можливості оскільки не мав телефону та домашньої адреси позивачки. Вищезазначене безумовно свідчить про наявність у нього стійкого бажання уникнути позбавлення батьківських прав, почати спілкуватися та піклуватися про свого сина.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав слід відмовити, оскільки поведінка відповідача свідчить про наявність у нього стійкого бажання уникнути позбавлення батьківських прав, почати спілкуватися та піклуватися про свого сина.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідач вів негативний спосіб життя, постійно вживав алкоголь, наркотики, часто підіймав на позивача руки, бив її, влаштовував сварки, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, всупереч вимогам статей 76-84 ЦПК України, позивачкою не підтверджено відповідними доказами її доводи про зловживання відповідача алкоголем і наркотичними засобами та застосування відносно неї фізичного насильства.

Зокрема, до позову не додано та під час розгляду справи в судовому засіданні не надано жодних письмових доказів, як, наприклад, звернення до поліції з приводу протиправної поведінки відповідача і/або медичних довідок про нанесення їй тілесних ушкоджень тощо.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки "факт застосування до одного з батьків запобіжного заходу у вигляді взяття під варту не є безумовною підставою для позбавлення його батьківських прав, а є об`єктивною причиною, що унеможливлює виконання відповідачем його батьківських обов`язків з вказаного часу" (постанова Верховного Суду від 8 червня 2022 року у справі № 362/4847/20).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що на підтвердження своїх позовних вимог матеріали справи містять висновок органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наданий висновок (розпорядження)не є безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки на підставі частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку зазначеному висновку (розпорядженню №41-р від 14.04.2021року), визнавши його необґрунтованим, оскільки на його підставі не можна встановити фактичні обставини справи. Даний висновок за своїм змістом лише констатує факт «свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини: не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток ОСОБА_7 » без його перевірки.

Доводи апеляційної скарги про те, що маючи докази наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а саме свідомого, винного ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, несплата аліментів на утримання дитини, перебування під вартою, що є наслідком неправомірних дій щодо інших осіб, суд першої інстанції не застосував до неї цей захід впливу, відповідно до положень частини першої статті 164 СК України не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до вимог статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. При цьому такі доводи по своїй суті зводяться до переоцінки доказів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

На підтвердження вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. суду надано : договір про надання правничої допомоги № 2311 від 23 листопада 2021 року, додаток № 1 від 23 листопада 2021 року до Договору про надання правничої допомоги № 2311 від 23 листопада 2021 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 07 грудня 2021 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом Дрожак Юлією Миколаївною.

У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що понесені витрати на правничу допомогу підтверджені належним і допустимими доказами (ордером, укладеним договором, актом виконаних робіт), а тому необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 гривень.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова