ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5262/23 Справа № 187/1194/22 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Лопаковї А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, пославшись на те, що 25.10.2016 року на підставі договору позики, посвідченого приватним нотаріусом між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно якого він передав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 650 000,00 грн. із зобов`язанням його повернути до 15.05.2017 року. Відповідач частково повернув йому частину боргу в період 11 березня по 06 жовтня 2022 рік в розмірі 11 900,00 грн., а тому несплачена сума боргу станом на 24.10.2022 року становить 638 100,00 грн. Позивач вважає, що сума індексу інфляції становить за час прострочення позики складає 294 314,00 грн., а сума 3 % річних від простроченої суми складає 94 027,40 грн. Просить суд стягнути із відповідача на його користь борг за договором позики, з урахуванням інфляції у розмірі 932 414,90 грн, три процента річних з простроченої суми в розмірі 94 027,40 грн та судові витрати в розмірі 10 264,50 грн. згідно квитанції (а.с.2-4).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задоволенні частково.

Стягнуто ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_1 , ін. НОМЕР_1 суму боргу у розмірі 502 760 грн, інфляційні нарахування в розмірі 208 826,38 грн, три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 88 596 грн а всього 800 182, 38 грн. на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інн. НОМЕР_2 , проживає АДРЕСА_2 (а.с.61-63).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, застосувавши при цьому позову давність (а.с.69-70) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно договору позики від 25 жовтня 2016 року укладеного приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Нестеров Олександр Вікторович передав у борг позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 650 000 грн, які він обіцяв повернути у строк не пізніше 15 травня 2017 року, що підтверджується копією договору (а.с.5-6).

Відповідно п.4 цього договору сторони домовились, що договір позики є безпроцентним.

Відповідно п.12 цього договору зазначено, у разі якщо позивальник своєчасно не поверне суму позики, він згідно до ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що до теперішнього часу відповідач борг в повному обсязі не повернув, тому позивач звернувся до суду, встановлено, що сума боргу становить 502 760,00 грн., 88 596,00 грн. - 3% річних за користування грошей із 25.10.2016 року та інфляційні втрати в розмірі 208 826,38 грн, а всього 800 182, 38 грн. що підлягали стягненню.

Також суд 1 інстанції, дійшов висновку, що підстав для застосування строків позовної давності не має, оскільки останній платіж відповідачем здійснено 06.10.2022 року.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється з підстав, встановлених договором або Законом, зокрема, шляхом виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, зобов`язання за договором не припинено ані шляхом його виконання, ані з інших підстав, встановлених Законом.

Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом 1 інстанції встановлено та не заперечувалося позивачем, що в період із 25.11.2016 року по 06.10.2022 ріку відповідач повернув 147 240 грн.

У зв`язку зі чим, суд 1 інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 502 760,00 грн ( 650 000 грн.- 147 240 грн. = 502 760,00 грн. ).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами першою та другою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог даної норми зобов`язаний сплатити позивачу борг в сумі 502 760,00 грн., а також 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення за період із 16 травня 2017 року по день винесення судового рішення.

Три відсотки річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 502 760,00 грн. помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 16 травня 2017 року до дня ухвалення судового рішення 21.03.2023 року, що становить 2144 календарний день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 502 760 ( борг) х 2144 (дні прострочки) х 3: 100: 365 = 88 596,00 грн.

Відповідно до виконання п.12 договору позики від 25.10.2016 року відповідач зобов`язаній сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Заборгованість за договором, строк виконання якого був до 15.05.2017 року, складає 502 760, 00 грн. Позивач звернувся з позовом до суду 27.10.2022 року. Враховуючи, що відповідач просив застосувати позовну давність, суд дійшов висновку про стягнення індексу інфляції в межах строку позовної давності.

Так, [Сукупний індекс інфляції] = 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% = 141,536% (за період Жовтень 2019 - Вересень 2022)[Інфляційні нарахування] = 502 760,00 грн. (сума боргу) ? 141,536% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 502 760,00 грн. (сума боргу) = 208 826,38 грн

Враховуючи викладене, суд 1 інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму основного боргу в розмірі 502 760,00 грн., 88 596,00 грн в рахунок 3% річних за користування грошей та інфляційні втрати в розмірі 208 826,38 грн, а всього 800 182, 38 грн., застосувавши позовну давність до вимог про стягнення індексу інфляції.

Колегія суддів в частині стягнення суми основного боргу та інфляційних витрат повністю погоджується з висновком суду.

При цьому, апеляційний суд не погоджується з тим, що судом 1 інстанції не застосовано позовну давність до вимог про стягнення 3% річних, про що просив відповідач і вважає, що в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в зазначеній частині.

Враховуючи, що заборгованість за договором, строк виконання якого був до 15.05.2017 року, складає 502 760, 00 грн., позивач звернувся з позовом до суду 27.10.2022 року, а відповідач просив застосувати позовну давність, колегія суддів вважає, що стягненню підлягає три відсотка річних за період з 27.10.2019 року по 27.10.2022 року.

Три відсотки річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 502 760,00 грн. помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з 27.10.2019 року по 27.10.2022 року (в межах строку позовної давності), що становить 1095 календарний день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 502 760 (борг) х 1095 (дні прострочки) х 3: 100: 365 = 45 248,40 грн.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції безпідставно не застосовано строки позовної давності до всіх вимог позивача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки останній платіж по договору позики відповідачем було здійснено 06.10.2022 року, а тому перебіг позовної давності до основної суми заборгованості починається наново.

В частині стягнення інфляційних витрат судом 1 інстанції застосовано позовну давність.

Що стосується не застосування позовної давності до вимог про 3 відсотки річних, то колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині обгрунтованими та як зазначено вище приймає в цій частині нове рішення.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду 1 інстанції в частині стягнення 3 відсотків річних та ухвалити в цій частині нове рішення, в іншій частині рішення суду 1 інстанції скасуванню не підлягає.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 13 764,75 грн. з урахування частково сплаченого судового збору у розмірі 1632,00 грн. (а.с.74).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року в частині стягнення 3 відсотків річних - скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_1 , ін. НОМЕР_1 три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 45 248,40 грн. на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інн. НОМЕР_2 , проживає АДРЕСА_2

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (ін. НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 13 764,75 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: