Справа № 758/8779/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2023 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Кужелєвої Ю.В., позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 , представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення

У С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 (надалі за текстом - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є володільцем та користувачем квартири АДРЕСА_2 . З 2006 року позивач проживає у спірній квартирі, остання була порожньою, потребувала капітального ремонту, в ній були відсутні вікна, двері, комунікації, тощо. Позивач вселився в квартиру зі своєю сім`єю і з того часу постійно там мешкав. Після декількох років проживання стало відомо, що в квартирі зареєстрована інша особа, а саме, відповідач, який ніколи в цій квартирі не проживав з часу його вселення, а саме з 2006 року. Протягом всього цього періоду відповідач не відвідував належне позивачу житлове приміщення та жодного дня не користувався цим житловим приміщенням і не користується зараз. Крім того, відповідач до теперішнього часу уникає виконання будь-яких обов`язків по утриманню цього житлового приміщення та сплати необхідних комунальних платежів або плати за користування житлом. Всі тяготи по утриманню житла покладені виключно на позивача і він особисто їх виконує. З огляду на викладене, а також те, що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, який фактично в квартирі не проживає, а тому, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав із даним позовом.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.01.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Представником відповідача поданий відзив на позов, в обґрунтування якого зазначає, що відповідач (ім`я відповідача при народженні - ОСОБА_8 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати відповідача - ОСОБА_9 була одинокою матір`ю, батько відповідача був записаний за заявою матері, як ОСОБА_10 . Мати відповідача - ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку із смертю матері, розпорядженням голови Подільської районної державної адміністрації від 22.11.2000 року № 1259 неповнолітнього ОСОБА_8 було влаштовано в інтернатний заклад для дітей-сиріт - Київську загальноосвітню санаторну школу- інтернат І-ІІ ступенів № 21, в якій відповідач навчався з 28.12.2000 року по 23.04.2004 рік. З часу народження відповідач разом із своєю матір`ю ОСОБА_9 та бабусею ОСОБА_11 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Вищенаведена квартира АДРЕСА_2 була виділена бабусі відповідача ОСОБА_11 та матері відповідача ОСОБА_9 на підставі ордеру на жиле приміщення № 1393 від 13.09.1989 року, виданого Управлінням з обліку розподілу житлової площі виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів.

Після смерті своєї матері та вищезазначеної адресою відповідач був зареєстрований разом зі своєю бабусею ОСОБА_11 .

Після смерті бабусі ОСОБА_11 неповнолітній відповідач залишився один зареєстрований за вищенаведеною адресою та по день подачі позову має зазначену реєстрацію місця проживання.

На підставі Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.04.2004 року у справі № 2-24-46 відповідач був усиновлений громадянами США ОСОБА_12 та ОСОБА_13 із зміною свого прізвища та ім`я з ОСОБА_14 на ОСОБА_15 .

Після усиновлення відповідач з новопризначеними батьками - громадянами США був вивезений до США та 28.05.2004 року був поставлений в посольстві України у США на консульський облік.

Після досягнення у 2008 році 16 років, нові батьки відповідача привезли його в Україну для отримання паспорту громадянина України.

Прибувши в Україну та отримавши 05.06.2008 року паспорт громадянина України, відповідач, з ціллю реалізації визначеного Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» права на приватизацію жилої квартири АДРЕСА_2 , в якій він був зареєстрований, подав до Відділу приватизації житла Управління з питань майна Подільської районної державної адміністрації м. Києва заяву про приватизацію квартири з необхідним пакетом документів (довідка за ф.№ 3, оплата послуг по оформленню приватизації квартири). Враховуючи відсутність у відповідача власного доходу та існування заборгованості по оплаті комунальних платежів, між відповідачем та ЖЕК 703 був укладений договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 19.09.2008 року. Однак, у відділі приватизації для завершення приватизації квартири, відповідачу було запропоновано перевести на себе особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2 .

У зв`язку із даною вимогою відділу приватизації, відповідачем до Подільської районної державної адміністрації була подана заява від 14.10.2008 року з проханням перевести на себе особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2 .

Однак, Подільська районна державна адміністрація листом від 07.11.2008р. № Н-2147 відмовила відповідачу у переведенні на нього особового рахунку на квартиру АДРЕСА_2 з підстав недосягнення відповідачем повноліття та, відповідно, його обмеженою дієздатністю.

Після даної невдалої спроби приватизувати вищезазначену квартиру, відповідач знову був вивезений новими батьками до Сполучених Штатів Америки.

У Сполучених Штатах Америки у зв`язку із усиновленням громадянами США, відповідач набув друге громадянство США.

Однак, досягнувши повноліття та заробивши власні кошти, достатні для оплати авіа білету та тимчасового проживання, відповідач у 29.05.2017 році повернувся в Україну та проживає в Україні по даний час протягом 4-х років. До США за цей час відповідач жодного разу не виїжджав.

В Україні відповідач за адресою своєї реєстрації місця проживання 19.09.2017 року зареєструвався в якості фізичної особи-підприємця та по даний час займається в Україні підприємницькою діяльністю.

Після повернення в Україну, відповідач на початку червня 2017 року разом із своїми товаришами з дитинства ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , відвідали квартиру АДРЕСА_2 .

Під час відвідування вищенаведеної квартири з`ясувалось, що у даній квартирі мешкають невідомі особи, які не стали розмовляти з відповідачем.

З ціллю вирішення свого житлового питання щодо користування квартирою АДРЕСА_2 , в якій мешкають невідомі особи, між відповідачем та адвокатом Рибченком О.Г., був укладений договір про надання правової допомоги № 41 від 09.06.2020 року.

На виконання укладеного з відповідачем договору про надання правової допомоги, з ціллю з`ясування інформації щодо осіб, які мешкають у квартирі АДРЕСА_2 та подальшого їх виселення з даної квартири, до відповідних організацій, які даною інформацією володіють, надсилались наступні адвокатські запити.

З ціллю з`ясування осіб, які мешкають у квартирі АДРЕСА_4 , адвокатом був викликаний наряд поліції, який спочатку також відмовився з`ясовувати хто саме мешкає у даній квартирі. Однак, після проведення із співробітниками поліції роз`яснювальної роботи щодо визначених профільним законодавством обов`язків поліцейських та наявності у відповідача відповідних прав, нарядом поліції все ж таки була опитана жінка, яка мешкає, та повідомила про себе інформацію, проте, співробіники правоохоронних органів не повідомили це відповідачу.

Просив у задоволенні позовних вимог відмовити та визнати поважними причини не проживання відповідача.

В серпні 2021 року до суду надійшов зустрічний позов відповідача до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, у якому відповідач просив усунити перешкоди у користуванні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення з даної квартири ОСОБА_1 , його колишню дружину ОСОБА_18 та їх спільних повнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , без надання даним особам іншого жилого приміщення.

Відповідачами за зустрічним позовом поданий відзив на зустрічний позов, у якому вони просили, відмовити позивачу за зустрічними вимогами у його позовних вимогах в повному обсязі.

Представником позивача за зустрічним позовом подана відповідь на відзив відповідачів за зустрічним позовом.

Представником відповідача - 1 за зустрічним позовом подані заперечення на відповідь позивача за зустрічним позовом на відзив на зустрічний позов.

Позивач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні просили вимоги за первісним позовом задовольнити з викладених в позові підстав. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві.

Представник відповідача за первісним позовом заперечував щодо задоволення первісного позову, та просив суд зустрічний позов задовольнити з викладених в ньому підстав.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач є користувачем квартири АДРЕСА_2 з 2006 року. Вселився в неї із сім`єю і з того часу там мешкає. В подальшому, було встановлено, що в квартирі зареєстрований відповідач. Дані обставини сторонами не заперечувались.

Приписами ст. 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у Постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц.

При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у Постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу.

Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом не встановлено, що власником спірного житлового приміщення є ОСОБА_1 , отже, суд не бере до уваги підтвердження права власності позивачем, а саме наказ № 639 Комунально підприємства «Поділ-житло», оскільки він не підтверджує факт належності на праві власності спірної квартири.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї Постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

За вказаних обставин, суду не надано доказів того, що права позивача у даному випадку порушені та підлягають захисту у відповідності до способів, визначених ст. 16 ЦК України, враховуючи ту обставину, що станом на теперішній час останній не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а тому ним, на думку суду, не може ініціюватись питання про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В частині зустрічних позовних вимог про усунення перешкод в користування житловим приміщенням шляхом виселення слід зазначити наступне.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень відповідача, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Пункт 1 статті 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, який гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

Проаналізувавши надані позивачем за зустрічним позовом докази, суд вважає, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено порушення відповідачем права позивача щодо користування квартирою, оскільки, достатніх та переконливих доказів не надано, а також, така вимога є передчасною, оскільки первісно належить довести своє право володіння вказаним майном.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача за зустрічним позовом не доведено достатніми доказами наявність підстав для виселення, а також не доведено право власності на спірне майно, а тому, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом по фактично понесеним.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 7, 12, 13, 81, 89, 141, 244,263,273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити;

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення - залишити без задоволення;

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Володимир ГРЕБЕНЮК