Номер провадження: 22-ц/813/5299/23
Справа № 522/6708/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Свяченої Ю.Б.,

за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 22 липня 2015 року між позивачем та відповідачем, укладений договір дарування спірної квартири. Позивач вважає, укладений договір дарування договором довічного утримання, за яким відповідачка зобов`язалася її доглядати. Разом з цим з моменту укладення оскаржуваного договору ОСОБА_2 жодної допомоги їй не надає та на телефонні дзвінки не відповідає. Після укладення договору дарування вона продовжує мешкати у цій квартирі, іншого житла для проживання у неї немає.

Позивач просила суд визнати недійсним з моменту укладення посвідчений 22 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А. С. договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень суду

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 24 квітня 2021 року позов задовольнив. Визнав недійсним з моменту укладення посвідчений 22 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А. С. договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки, укладаючи договір дарування, позивачка помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а саме: позивачка уклала договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажала укласти. При цьому суд дійшов висновку, що позивачка не пропустила строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки, укладаючи договір дарування, сприймала цей договір як договір довічного утримання та не могла передбачити наслідки його неналежного виконання відповідачкою.

Одеський апеляційний суд постановою від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2021 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка неправильно сприйняла предмет та інші умови угоди, що вплинуло на її волевиявлення. Враховуючи похилий вік позивачки, стан здоров`я та відсутність у неї іншого житла, апеляційний суд вважав доведеним, що мотивом укладення договору з боку позивачки було отримання матеріального забезпечення, уваги та пошани, а тому вона помилялася стосовно істотних умов і змісту договору дарування. Разом з цим апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не пропустила строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки, укладаючи договір дарування від 22 липня 2015 року, позивачка сприймала його як договір довічного утримання і не могла передбачити наслідки неналежного його виконання відповідачем. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що в позивача право на звернення до суду за захистом своїх прав виникло з моменту, коли вона довідалась про порушення свого права.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.02.2023 року залучено правонаступника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 01.03.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року скасував, справу направив на новий розгляд до апеляційного суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, направляючи вказану справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зазначив, що в порушення вимог ст. 55 ЦПК України апеляційний суд не встановив коло спадкоємців ОСОБА_1 , не вирішив питання про залучення правонаступника позивачки, не з`ясував його позицію щодо предмета спору та вимог апеляційної скарги, не роз`яснив наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій з огляду на склад учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає, що спадкодавець сама повідомила відповідача про те, що хоче подарувати їй квартиру. Відповідач зазначила, що вона піклується про позивача надає їй регулярну матеріалу допомогу, в тому числі передає кошти для оплати житлово-комунальних послуг, купівлю ліків та інші витрати. Послалась на те, що нотаріусом під час укладення договору роз`яснено наслідки договору дарування. Також вважала, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги сплив строків давності.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2023 року після повернення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції призначено до розгляду.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином і в установленому законом порядку, шляхом отримання 29.05.223 року судової повістки. Надала суду заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позов не визнала та просила оскаржуване рішення скасувати.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір дарування, позивачка помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а саме: позивачка уклала договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажала укласти.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 21 травня 1993 року.

22 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка є донькою її племінника - ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С., зареєстрований у реєстрі за №1345, та підписаний обома сторонами власноручно.

На момент вчинення оспорюваного правочину спірна квартира була та є єдиним житлом позивачки, дані обставини сторонами не заперечувалися.

Судом встановлено після укладення договору дарування не відбулася жодна дія, яка свідчила б про передання майна у власність обдарованому.

Звертаючись до суду із позовом позивачка просила визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на те, що оспорюваний договір дарування насправді є договором довічного утримання, за яким відповідачка зобов`язалася її доглядати. Однак з моменту укладення оскаржуваного договору ОСОБА_2 жодної допомоги їй не надає та на телефонні дзвінки не відповідає. Після укладення договору дарування позивачка продовжує мешкати у цій квартирі, іншого житла для проживання у неї немає.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України загальною вимогою, додержання якої є необхідним для чинності правочину, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування.

Положеннями п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 5.3 договору дарування від 22.07.2015 року сторони підтверджують, що вони не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатними, що цей правочин вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний правочин на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним або удаваним , тобто не є таким, що передбачено ст. ст. 234, 235 ЦК України. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної із сторін.

Сторонам роз`яснено нотаріусом зміст статей 202-204, 215-216, 225, 229-239,385, 402-405, 626, 627, 655-668, 678-681, 822 ЦК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час укладення договору дарування від 22.07.2015 року нотаріусом роз`яснювалося сторонам зміст статей 202-204, 215-216, 225, 229-239, 385, 402-405,626,627, 655-668, 678-681, 822 ЦК України, права та обов`язки, умови та правові наслідки укладеного договору дарування.

Оспорюваний договір дарування від 22.07.2015 року за формою і змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом, який встановив осіб, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення ОСОБА_1 .

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 , пояснила, що працює в магазині, який розташований в тому ж будинку під номером АДРЕСА_1 . Знає позивача близько чотирьох років. Два роки назад позивач розповідала їй про те, що вона подарувала квартиру відповідачу, яка є донькою її племінника. У свою чергу вони зобов`язались допомагати позивачу по догляду, так як вона в силу свого похилого віку не в змозі надати собі ради. Однак, ніякої допомоги відповідач не надає, на телефонні дзвінки не відповідає.

Отже свідок ОСОБА_4 , підтвердила той факт, що ОСОБА_1 усвідомлювала, що уклала договір дарування квартири.

Матеріали справи не містять доказів неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин договору дарування квартири, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення спірного договору.

Позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не надано належних доказів на підтвердження того, що спірний договір укладено під впливом помилки та позивач мала на меті укладення договору довічного утримання, що є її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Крім того, під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали намір укласти договір довічного утримання, як і не надано доказів, що останні досягли згоди щодо істотних умов договору довічного утримання.

Крім того, 21 травня 2021 до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про визнання апеляційної скарги ОСОБА_2 , в якій зазначається, що між сторонами спір врегульовано, ніяких обіцянок від відповідачки щодо свого утримання не отримувала, проте остання допомагає та доглядає.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що укладений 22 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. зареєстрований у реєстрі за №1345, відповідав внутрішній волі ОСОБА_1 , остання усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки укладення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним в порядку статті 229 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 12 червня 2021 року.

За життя ОСОБА_1 склала заповіт, посвідчений 09.06.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 785,786, яким заповідала ОСОБА_2 на випадок своєї смерті належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_1 відкрилась спадщина.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

31.01.2023 року на виконання ухвали суду по справі № 522/6708/20 від 14.09.2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. надано належним чином засвідчену копію спадкової справи № 23/2021 після смерті ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що 19.11.2021 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Гурській О.В. заяву про прийняття спадщини, як особа за заповітом.

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 19.11.2021 року у Спадковому реєстрі відсутня інформація щодо спадкової справи та виданих на її підставі свідоцтва про право на спадщину після померлоїОСОБА_1 .

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.11.2021 року вбачається, що 19.11.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. заведена спадкова справа номер у спадковому реєстрі 68689014, номер у нотаріуса 23/2021, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З листа департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № 570ел/01-09 від 24.04.2023 року вбачається, що станом на 12 червня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , значилась зареєстрованою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 06 жовтня 1962 року по 14 липня 2021 рік.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року залучено правонаступника позивачки ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_2 до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) вказано, що: «Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що: «предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

У пункті 5.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17 та в пункті 5.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18 сформульовано правовий висновок про те, що під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Верховним Судом у постанові від 07.09.2020 у справі № 917/468/19 викладено такий правовий висновок: "Звертаючись з позовом у даній справі, зокрема, до Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області та визначаючи в якості органу, що уповноважений на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах саме Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру прокурор фактично створив парадоксальну ситуацію, за якої Позивачем та одним із Відповідачів у справі є одна і так ж особа - Держгеокадастр.

Відповідно до частин 2, 3 статті 45 ГПК України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами ж є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

ГПК України взагалі не передбачає можливості поєднання сторін судового процесу в одній особі, не передбачає цей Кодекс і поняття "неналежний позивач", не визначає й механізму заміни останнього, позаяк положення Кодексу спрямовані на вирішення спору, якого не може бути із "самим собою".

ГПК України надає суду першої інстанції можливість за клопотанням позивача залучити до участі у справі належного відповідача, але у даній справі, за сформульованих позовних вимог та характеру спірних правовідносин, підстав для вчинення такої процесуальної дії не було.

Таким чином, у випадку встановлення судом процесуального випадку за якого позивачем і відповідачем у справі є фактично одна і та ж сама особа, розгляд заявленого позову у цій частині є неможливим за відсутністю спору, як такого".

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі 907/551/17.

У зв`язку із залученням ОСОБА_2 до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним в якості правонаступника прав та обов`язків ОСОБА_1 , відбулося поєднання в одній особі позивача та відповідача.

Ураховуючи викладені обставини колегія судді вважає, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами з підстав процесуального правонаступництва відповідача ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем за заповітом, позивача ОСОБА_1 , оскільки з поєднанням в одній особі позивача та відповідача, та переходу до нього всіх прав та обов`язків ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то судовий розгляд вимог про визнання недійсним договору дарування не призведе до відновлення порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позивача. При цьому відповідачка ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом квартири, яка є предметом спору між сторонами

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю бо частково (п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Згідно статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Ураховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2021 року слід скасувати та провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним закрити.

Керуючись ст.ст. 255, 367, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст. 377, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування недійсним закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 червня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький