ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/2667/16-ц Номер провадження 22-ц/814/400/23Головуючий у 1-й інстанції Майстренко О.М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних і кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Бутенко С.Б. Прядкіної О.В.

за участю секретаря Владімірова Р.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року в складі судді Майстренко О.М.,

по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 про застосування наслідків нікчемного правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися з позовом до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

З урахуванням поданих у грудні 2016 року уточнень до позову, просять встановити нікчемність довіреності від 19.09.2014 від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 , посвідченого нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації Арбековою Наталією Валентинівною, зареєстрованою в реєстрі за № 1-493.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , який є власником відповідно до договору купівлі-продажу від 25.06.2015 року.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Разом із позовом, стороною позивачів, було подано до суду заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх батько ОСОБА_7 , якому на праві приватної власності належала квартира за адресою АДРЕСА_2 .

Після його смерті позивачі дізналися, що 08 червня 2015 року, дана квартира була відчужена на користь ОСОБА_6 .

Від імені ОСОБА_7 договір був укладений за довіреністю на ім`я ОСОБА_5 .

При цьому дана довіреність була нібито посвідчена приватним нотаріусом в м. Челябінськ, Російська Федерація, у вересні 2014 року.

Вказують, що дана довіреність є підробленою, оскільки батько позивачів, згідно із відповіддю Державної прикордонної служби, не перетинав державного кордону України, а тому фізично не міг підписати спірну довіреність. Таким чином, дана довіреність як односторонній правочин є нікчемним. Отже, спірний договір був укладений за підробленими документами.

В подальшому, ОСОБА_6 відчужила дану квартиру на ім`я ОСОБА_1 за договором купівлі - продажу від 25.06.2015 року.

Отже, спірна квартира вибула із власності батька позивачів поза його волею.

Позивачі стверджують, що ними у передбаченим законом спосіб були здійснені дії щодо прийняття спадщини після смерті батька, однак на цей час оформити право власності спадкове майно вони не мають можливості, оскільки квартира зареєстрована за відповідачем ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 про застосування наслідків нікчемного правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом, - задоволено.

Встановлено нікчемність довіреності від 19.09.2014 від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 , посвідченого нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації Арбековою Наталією Валентинівною, зареєстрованою в реєстрі за № 1-493.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , який є власником відповідно до договору купівлі-продажу від 25.06.2015 року.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Роз`яснено право та порядок подання заяви про перегляд заочного рішення та порядок і строк оскарження заочного рішення.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 20121 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення відмовлено.

Після чого відповідач ОСОБА_1 подав до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову позивачів.

Також прохає визнати виконавчий лист № 643/2667/16-ц, виданий судом 08.06.2021 р. таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що придбав спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 25.06.2015 р. у ОСОБА_6 , є її власником на момент подачі позову позивачами позову про визнання за ними права власності на спірну квартиру, проте у ній не проживає.

Зазначене не було встановлено судом першої інстанції.

Також районний суд не встановив, хто саме чинить перешкоди у користуванні власністю. Не з`ясував, чи обрали належний спосіб захисту позивачі, заявляючи вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення відповідача зі спірного нерухомого майна.

Крім цього, вказує, що у спірній квартирі був здійснений капітальний ремонт, змінилася її площа та збільшилася її вартість. Зазначені обставини суд не встановлював.

На думку відповідача, під час судового розгляду суд не врахував вимог закону щодо права звернення з віндикаційним позовом та мав відмовити у задоволенні позову позивачів у вимогах про витребування квартири з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у здійсненні позивачами права користування та розпорядження нею.

Вважає, що виселення зі спірної квартири не є належним способом захисту прав позивачів.

Вказує, що є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки не знав та не міг знати, що ОСОБА_6 не мала права на її відчуження.

Посилається на те, що відносно нього вчинено шахрайство, відкрито кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України, а особи, винні у вчиненні шахрайства, не встановлені.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Санін А.О. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

15.07.2022 р. ця цивільна справа надійшла до Полтавського апеляційного суду та прийнята до провадження та призначена до розгляду.

У судове засідання в режимі відеоконференції з`явилися представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Северин О.О., представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Санін А.О.

Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до суду не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені. Клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Відповідач ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 до апеляційного суду також не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, в порядку визначеному ч.11,12 ст.128 ЦПК України. Заяв, клопотань від них до суду не надходило.

Неявка осіб, які були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Северин О.О., представника позивача адвоката Саніна А.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (том 1 а.с. 7).

ОСОБА_7 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_7 позивачам стало відомо, що 08 червня 2015 року, дана квартира була відчужена на користь ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений 08.06.2015 року приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А., реєстровий № 1989 укладений між ОСОБА_7 (в особі представника за довіреністю ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 .

Від імені ОСОБА_7 договір був укладений за довіреністю на ім`я ОСОБА_5 , посвідченої нотаріусом Челябінського міського нотаріального округу Російської Федерації Арбековою Н.В. 19.09.2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-493.

Позивачі, обґрунтовуючи позов, стверджують, що їх батько ніколи не був у м.Челябінськ, не перетинав кордон із Російською Федерацією у вересні 2014 році, а тому не видавав таку довіреність, відповідно до якої був укладений спірний договір. Тому вважають, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 08 червня 2015 року укладений за підробленими документами.

У свої письмових поясненнях відповідач ОСОБА_1 такі доводи позивачів заперечував та вказував, що доводи позивачів не були підтверджені відповідними доказами.

В матеріалах справи наявні два інформаційних листи від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 17.09.2015 року та від 09.11.2015 року, відповідно до яких спростовується інформація щодо перетинання кордону із Російською Федерацією.

Згідно даних Федеральної нотаріальної палати РФ (сервіс перевірки довіреностей по реквізитам за посиланням https://www.reestr-dover.ru/ ) довіреність із номером 1-493 від 19.09.2014 року не видавалась. На відповідний запит сервіс перевірки довіреностей надає наступну інформацію: «Документ не найден. Уточните реестровый номер и/или дату удостоверения документа.»

ОСОБА_8 відчужила вищевказану квартиру ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 25.06.2015 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.02.2016 року по справі № 643/13528/15-ц, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2018 року, позов ОСОБА_2 було частково задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири у АДРЕСА_2 , посвідчений 08.06.2015 року приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А., реєстровий № 1989 укладений між ОСОБА_7 (в особі представника за довіреністю ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 .

Позивачі у своєму позові стверджують, що вони належним чином прийняли спадщину після смерті батька.

Згідно інформаційної довідки, посвідченої завідувачем Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 02.03.2017 року № 1136/02-14, 10.06.2015 року було заведено спадкову справу № 707/2015 після померлого ОСОБА_7 .

10.06.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори були подані заяви про прийняття спадщини, які в подальшому були зареєстровані у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1591, № 1592 та долучені до спадкової справи № 707/2015.

15.06.2015 року ОСОБА_4 до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори була подана заява про прийняття спадщини, яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1637 та долучена до спадкової справи № 707/2015.

Інших заяв від спадкоємців про прийняття або відмову від прийняття спадщини не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

У свої позовній заяві позивачі стверджують, що їх права як спадкоємців були порушені, останні не мають змоги зареєструвати право власності на спадкове майно, оскільки спірна квартира вибула із власності батька позивачів поза його волею та наразі перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 .

При вирішенні цього спору суд першої інстанції виходив із того, що довіреність від 19.09.2014 від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчена нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації Арбековою Наталією Валентинівною, зареєстрована в реєстрі за №1-493, є нікчемною та дійшов висновку про задоволення позову.

Також суд задовольнив позовні вимоги в іншій частині, визнавши за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право власності по 1/3 частин на вказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витребував спірну квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , який є власником відповідно до договору купівлі-продажу від 25.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Усунув перешкоди у здійсненні позивачами права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову про встановлення нікчемності довіреності, з огляду на таке.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановивши, що ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , не видавав і не міг видати довіреність від 19.09.2014 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації Арбековою Н.В., зареєстровану в реєстрі за № 1-493, оскільки він жодного разу не перетинав державний кордон з Російською Федерацією та не міг перебувати в м. Челябінську, що не спростовано відповідачем ОСОБА_1 належними і допустимими доказами, місцевий суд дійшов правильного висновку про нікчемність вказаної довіреності.

Позивачі, обираючи спосіб захисту порушеного права, просили суд, зокрема, встановити нікчемність вказаної довіреності.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення такої вимоги. Проте не врахував висновків, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року при розгляді справи № 916/3156/17:

«Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи те, що встановлення нікчемності правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, суд безпідставно задовольнив позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення нікчемності довіреності від 19.09.2014 від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 , посвідченої нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації ОСОБА_9 , зареєстрованої в реєстрі за № 1-493.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Таким способом може бути, зокрема визнання права (частина друга статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першою статті 1269 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (стаття 1297 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України .

Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц (провадження № 61-39511св18), від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц (провадження № 61-9547св19), від 30 червня 2020 року у справі № 637/897/17 (провадження № 61-42537св18).

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 грудня 2020 року, справа № 522/18100/15-ц.

Враховуючи те, що довіреність від 19.09.2014 від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчена нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації Арбековою Наталією Валентинівною, зареєстрована в реєстрі за №1-493, є нікчемною.

Встановлення нікчемності правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Отже суд безпідставно задовольнив позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення нікчемності довіреності від 19.09.2014 від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 , посвідченої нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації ОСОБА_9 , зареєстрованої в реєстрі за № 1-493, оскільки це не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

При цьому є правильними висновки суду про визнання за ними права власності на квартиру АДРЕСА_3 частині за кожним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , який є власником відповідно до договору купівлі-продажу від 25.06.2015 року, що є ефективним способом захисту порушених прав позивачів.

А також усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, що є додатковим способом захисту позивачами свого права власності на вказане нерухоме майно.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення вимог позивачів про встановлення нікчемності довіреності, ухвалення нового рішення у цій частині про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 про встановлення нікчемності довіреності від 19.09.2014 року від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 , посвідченої нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації Арбековою Наталією Валентинівною, зареєстрованою в реєстрі за № 1-493.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишається колегією суддів без змін.

Посилання відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, на час ухвалення рішення у ній не проживає, перешкод не чинить, а позивачі обрали неналежний спосіб захисту, - на увагу колегії суддів не заслуговують, так як у цій справі належним способом захисту порушених прав позивачів є подання саме віндикаційного позову.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира протягом червня 2015 року була двічі відчужена, а саме за договором купівлі-продажу від 08.06.2015 р. та договором купівлі-продажу від 25.06.2015 року. Тому посилання ОСОБА_1 на те, що йому не могло бути відомо про недобросовісність дій продавця, не заслуговують на увагу.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивачі не є власниками спірного майна, тому не можуть ставити питання про його витребування, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкове майно належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини, а не отримання відповідного свідоцтва. Свідоцтво про право на спадщину не могло бути отримано ними в зв`язку з неправомірними діями ОСОБА_5 , яка уклала договір купівлі продажу квартири від 08.06.2015 року з ОСОБА_6 , який в подальшому був визнаний недійсним.

Отже визнання за позивачами права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача, а також його виселення з нього є належним способом захисту порушеного права позивачів.

Твердження відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що у спірній квартирі був здійснений капітальний ремонт, змінилася її площа та збільшилася вартість, також не заслуговують на увагу, оскільки він не позбавлений можливості звернутися з позовом про стягнення вартості проведених ним ремонтних робіт.

Керуючись статтями 374 ч. 1 п. 2, статтею 376 ч. 1 п. 3,4; 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року скасувати в частині встановлення нікчемності довіреності від 19.09.2014 року від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 , посвідченої нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації Арбековою Наталією Валентинівною, зареєстрованою в реєстрі за № 1-493.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 про встановлення нікчемності довіреності від 19.09.2014 року від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 , посвідченої нотаріусом Челябінського нотаріального округу, в м. Челябінськ, Російської Федерації Арбековою Наталією Валентинівною, зареєстрованою в реєстрі за № 1-493, - відмовити.

В іншій частині заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07.04.2023 р.

Головуючий суддя О.В. Чумак

Судді С.Б.Бутенко

О.В.Прядкіна