Ухвала

06 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 333/6750/18

провадження № 61-10149ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталія Павлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Запорізького апеляційного суду від 31 серпня 2022 року у складі суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва М.П. про виключення зі складу спадщини 1/2 частки у праві власності на квартиру та визнання права власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру.

Позов мотивований тим, що 21 січня 1975 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений шлюб. Починаючи з 05 лютого 1982 року ОСОБА_2 і ОСОБА_4 проживали у двокімнатній квартирі у будинку, належному ЖБК «Будівник - 10», за яку у 1984 році був внесений пайовий внесок у розмірі 4 852, 46 грн, на підставі чого у них виникло право спільної сумісної власності подружжя на квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 після тяжкої хвороби ОСОБА_4 помер, тому з метою оформлення права на спадщину ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвої Н. П. із заявою про її прийняття. Проте постановою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено через наявність актового запису про розірвання шлюбу від 28 вересня 1989 року, про який їй нічого не було відомо.

Поряд із цим, після смерті ОСОБА_4 їй стало відомо, що 14 жовтня 2006 року Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 , в той час як, на думку позивача, право власності на квартиру виникло у 1984 році, як право спільної власності подружжя.

Тому з урахуванням заяви про зміну предмета позову ОСОБА_2 просила:

виключити зі складу спадщини, яка відкрилась після cмерті ОСОБА_4 , 1/2 частку у праві власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на цю 1/2 частку у праві власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю з 28 вересня 1989 року до 13 вересня 2017 року до моменту смерті ОСОБА_4 ;

надати ОСОБА_2 право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ;

усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталія Павлівна, про виключення із складу спадщини частки у праві власності, встановлення факту спільного проживання, надання права на спадкування та усунення від права на спадщину, залучена у якості правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталія Павлівна, про виключення із складу спадщини частки у праві власності, встановлення факту спільного проживання, надання права на спадкування та усунення від права на спадщину - відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що рішення про розірвання шлюбу набуло чинності 05 листопада 1984 року, тому ОСОБА_2 втратила право на подання позовної заяви про поділ майна подружжя 06 листопада 1987 року. При вирішенні питання про застосування позовної давності суд виходив із наявності відповідної заяви відповідача ОСОБА_3 про її застосування та фактичного її спливу, що є підставою для відмови у позові. Щодо вимоги позивача про визнання факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю з 28 вересня 1989 року по 13 вересня 2017 року, то суд виходив з того, що зазначений факт може бути встановлений судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту спільного проживання із ОСОБА_4 та на підтвердження обставин щодо отримання ОСОБА_4 травми, через що він постійно потребував стороннього догляду, який надавався ОСОБА_2 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 31 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2021 року у цій справі в частині вирішення вимог щодо права померлої ОСОБА_2 на частку у спільному майні подружжя та виключення цієї частки зі складу спадщини скасовано. Задоволено вказані позовні вимоги ОСОБА_1 як правонаступника померлої ОСОБА_2 . Визнано, що померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 станом на день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 у спільному майні подружжя, яку слід виключити зі складу спадщини, що відкрилась після померлого ОСОБА_4 .

В іншій частині рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції частково не погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що суд в цій справі неправильно визначився з відліком строку позовної давності з моменту прийняття судом рішення про розірвання шлюбу. ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 весь час була зареєстрована та проживала у спірній квартирі до дня смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Останній ані до оформлення права власності за собою на спірну квартиру у 2006 році, ані після цього будь-яких вимог до ОСОБА_2 щодо квартири не висував, з квартири не виселяв, заборон щодо користування квартирою не встановлював. Навпаки, ОСОБА_2 за життя зазначала цю квартиру як своє постійне місце проживання та вселяла до цієї квартири інших осіб, зокрема, ОСОБА_1 . ОСОБА_2 вказувала, що їй не було відомо, що ОСОБА_4 у 2006 році отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру у зв`язку із сплатою пайового внеску у 1984 році, доказів зворотного матеріали справи не містять. ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 подала до нотаріальної контори не тільки заяву про прийняття спадщини, а й заяву про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спірній квартирі як сумісному майні подружжя, та тільки у зв`язку з вирішенням цих питань нотаріусом дізналась про своє порушене право. Виходячи із наведеного, колегія суддів відхилила доводи ОСОБА_3 щодо наявності правових підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, яким не доведено тих обставин, на які він посилався у поясненнях, а саме, що ОСОБА_2 знала про те, що ОСОБА_4 оформив сплачену кооперативну квартиру за собою. В іншій частині позовних вимог суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в позові. Відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження факту спільного проживання із ОСОБА_4 унеможливлює задоволення відповідної вимоги позивача з огляду на недоведеність. З урахуванням недоведеності позивачем факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю після розірвання шлюбу і до смерті ОСОБА_4 не підлягає задоволенню як безпідставна й вимога щодо визнання за ОСОБА_2 права на спадкування майна після смерті ОСОБА_4 разом із спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкування. Крім того, позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів, що є її процесуальним обов`язком, щодо перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та ухилення ОСОБА_3 від надання брату допомоги при можливості її надання, потреби ОСОБА_4 в допомозі саме від ОСОБА_3 .Спадкування ОСОБА_3 після брата ОСОБА_4 не порушує прав позивача, яка у зв`язку з відмовою у встановленні факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу до смерті останнього не є спадкоємцем, а тому не може ставити питання про усунення будь-кого із спадкоємців від права на спадкування.

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій просив постанову Запорізького апеляційного суду від 31 серпня 2022 року у цій справі скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після заявлення первісного позову, усупереч вимог статті 49 ЦПК України при заявленні так званого уточненого позову, фактично одночасно було змінено не лише предмет раніше заявленого позову, але й його підстави, що прямо заборонено законом та є підставою для відмови в позові. З приводу змісту та реалізації частини 3 статті 49 ЦПК України суд не застосував висновок Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року в справі № 916/1764/17. Крім того, суд не звернув уваги на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, який розглянувши справу № 910/18389/20 дійшов висновку, що заміна позовних вимог іншими вимогами та/або доповнення позовних вимог новими вимогами, зокрема і у разі, якщо позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення позовних вимог, При цьому Верховний Суд зазначив, що збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у повному цифровому еквіваленті. Доповнення позовних вимог новими відбувається лише шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог. Наведене також залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції. Крім того, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо початку перебігу позовної давності для позивача, при цьому не пославшись на жоден висновок Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 333/6750/18, витребувано справу з суду першої інстанції.

В ухвалі Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

У листопаді 2022 року матеріали цивільної справи № 333/6750/18 надійшли до Верховного Суду.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати:

висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16 тощо);

висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими».

У справі № 916/1764/17, на яку посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі, ТОВ "ОЛИМП-КРУГ"звернувся з позовом про визнання недійсним рішення ПАТ "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго", оформлене протоколом №953-с від 13 червня 2017 року засідання комісії з розгляду акта про порушення № 037046 від 31 березня 2017 року щодо донарахування ТОВ "ОЛИМП-КРУГ" обсягу не облікованої електроенергії 665 248 кВт/год на суму 1 553 493,73 грн, у т. ч. ПДВ. 20 вересня 2017 року позивач подав заяву про зміну предмета позову, в якій просив визнати недійсним пункт 3 рішення ПАТ "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго", оформленого протоколом № 66 від 30 серпня 2017 року засідання комісії з розгляду акту про порушення № 037046 від 31 березня 2017 року щодо перерахунку обсягу та вартості використаної електроенергії згідно пункту 6.20 Правил користування електричною енергією. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що спірне рішення про нарахування сум грошових коштів на підставі акта про порушення № 037046 від 31березня 2017 року є неправомірним. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09 жовтня 2017 року, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02 листопада 2017 року, припинено провадження у справі № 916/1764/17 на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що між сторонами відсутній предмет спору, а заява позивача про зміну предмета позову направлена одночасно на зміну предмета і підстав позову, тому задоволенню не підлягає. Скасовуючи зазначені судові рішення, Верховний Суд зазначив, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

У справі № 910/18389/20, на яку посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі, АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» звернувся з позовом до ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» про визнання приєднання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» до газотранспортної системи таким, що не відбулось; заборону ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» здійснювати транспортування природного газу по прямій трубі з ГРС-1 газопроводом Ду 800. В подальшому позивач звернувся з заявою про зміну предмета позову, в якій просив визнати дії ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» щодо приєднання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» до газотранспортної системи на ділянці (Ду 800) нитки «ККЦ» ГРС-1 м. Кам`янське з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 протиправними, а приєднання ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» до магістрального трубопроводу таким, що не відбулося; заборонити ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» надавати замовникам послуг транспортування розподіл потужності, доступ до потужності у точці виходу до нитки ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030; заборонити ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» підтверджувати замовникам послуг транспортування номінації у точці виходу ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 для потреб ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» в природному газі; заборонити ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» здійснювати алокацію подач природного газу замовникам послуг транспортування природного газу у точці виходу ККЦ (ГРС-1 м. Кам`янське) з ЕІС код 56ZOPDNP40138030 для потреб ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» в природному газі. Господарський суд міста Києва ухвалою від 01 лютого 2021 року повернув АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» заяву про зміну предмета позову. Місцевий господарський суд виходив з того, що заява позивача про зміну предмета позову містить у собі прохання про розгляд судом нових позовних вимог та фактично є іншим позовом. Північний апеляційний господарський суд постановою від 23 березня 2021 року скасував ухвалу Господарського суду міста Києва від 01 лютого 2021 року, матеріали справи повернув до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач у заяві про зміну предмета позову змінив лише позовні вимоги, доповнив позов новими обставинами при збереженні первісних обставин, що не може свідчити про зміну підстав позову. Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив, що заміна позовних вимог іншими вимогами та/або доповнення позовних вимог новими вимогами, зокрема і у разі, якщо позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, відбувається саме шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

У справі, що переглядається,

у грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила виключити зі складу спадщини 1/2 частку у праві власності на квартиру та визнати за нею право власності на 1/2 частку як одного з подружжя;

в обґрунтування зазначених вимог послалась на те, що разом з чоловіком набули право власності на кооперативну квартиру в 1984 році, коли в повному обсязі сплатили пайові внески, але після смерті чоловіка вона дізналась про те, що їх шлюб розірваний і чоловік в 2006 році зареєстрував за собою право власності на їх квартиру;

в лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась з заявою про зміну предмета позову, в якій зазначила, що підстави, на яких ґрунтується позов, не змінились, та просила виключити зі складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , 1/2 частку у праві власності на квартиру; визнати за нею право власності на цю 1/2 частку у праві власності на квартиру; встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю з 28 вересня 1989 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , до моменту смерті ОСОБА_4 ; надати ОСОБА_2 право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; усунути ОСОБА_3 від права спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20, на які посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У касаційній скарзі, крім того, ОСОБА_3 зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо початку перебігу позовної давності для позивача, при цьому не пославшись на жоден висновок Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 333/6750/18 за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Запорізького апеляційного суду від 31 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталія Павлівна, про виключення зі складу спадщини частини майна, встановлення факту спільного проживання, надання права на спадкування та усунення від права на спадщину.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук