Постанова

Іменем України

06 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 522/10571/18

провадження № 61-9647св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_3 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року в складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року в складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В. І., реєстровий № 1883;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ; автомобіль марки Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2003 року випуску;

- визнати в порядку поділу майна за нею та ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 за кожним;

- визнати за нею право власності на автомобіль марки Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .

На обґрунтування позову зазначала, що з 20 жовтня 2001 року по 30 квітня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

За час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2003 року випуску; автомобіль марки Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .

10 вересня 2018 року шляхом отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, їй стало відомо про відчуження ОСОБА_2 спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня 2018 року, укладеного з ОСОБА_3 .

На момент укладення вказаного договору ОСОБА_2 було достовірно відомо про перебування в провадженні суду її позову про визнання права власності на частину спірної квартири. Окрім того, на момент посвідчення договору ухвалою суду від 25 червня 2018 року було забезпечено її позов шляхом накладення арешту на квартиру.

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просив визнати за ним право власності на частину автомобіля марки Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , без його реального поділу.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що у період перебування із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі вони набули у спільну сумісну власність автомобіль марки Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , який підлягає поділу у визначений ним спосіб.

Короткий зміст судових рішень в справі

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 04 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В. І., зареєстрований в реєстрі за № 1883.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57, 9 кв. м, житловою площею 45, 2 кв. м;

- автомобіль марки Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ;

- автомобіль марки Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2003 року випуску.

Здійснено розподіл спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнано:

- за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на частину квартириАДРЕСА_1 , загальною площею 57, 9 кв. м, житловою площею 45, 2 кв. м;

- за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру до розгляду справи по суті. Станом на дату укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (04 серпня 2018 року) ОСОБА_2 було достовірно відомо про перебування в провадженні суду спору щодо поділу вказаної квартири.

Таким чином продаж ОСОБА_2 квартири без згоди ОСОБА_1 був спрямований на позбавлення останньої права на частку у спільному майні.

Окрім того, ОСОБА_2 продав без згоди ОСОБА_1 автомобіль марки Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2003 року випуску, та не повернув останній належну їй частину коштів, отриманих від його продажу, тому за позивачем за первісним позовом підлягає визнанню право власності на автомобіль марки Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року змінено та доповнено в частині мотивування, в іншій частині рішення залишено без змін.

ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_3 будучи обізнаним, що вона є предметом судового розгляду в межах спору про поділ спільного майна подружжя. Такими діями відповідач фактично порушив статті 215, 228 ЦК України, що є підставою для задоволення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Окрім того ОСОБА_1 відкликала свою згоду на продажу ОСОБА_2 спірної нерухомості в установленому законом порядку.

Враховуючи обставини фактичного володіння ОСОБА_1 автомобілем Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , та відчуження ОСОБА_2 без згоди колишньої дружини автомобіля Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 , наявні підстави для застосування взаємозарахунку позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2022 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року і постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

На обґрунтування касаційної скарги зазначав про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-152цс14, від 08 червня 2016 року в справі № 6- 3029цс16, від 14 вересня 2016 року в справі № 6-2165цс15, від 28 вересня 2016 року в справі № 6-832цс15, від 16 листопада 2016 року в справі № 6- 2469цс16, від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1503цс16, від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс1 та у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року в справі № 308/2205/16-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 07 серпня 2019 року в справі № 496/1561/16-ц, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 15 січня 2020 року в справі № 200/19766/16-ц, від 12 лютого 2020 року в справі № 725/1776/18, від 12 червня 2020 року в справі № 2-7259/11, від 08 вересня 2021 року в справі № 761/33621/18, від 19 січня 2022 року в справі № 678/326/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суди не надали оцінку згоді позивачки на продаж спірної квартири, а лише взяли до уваги посилання ОСОБА_1 на скасування нею такої згоди.

Суди не обґрунтували, за яких саме обставин відповідач, достовірно знаючи про наявність нотаріальної згоди колишньої дружини на продаж квартири, не мав права укладати договір її купівлі-продажу.

Ніхто зі сторін із заявою про зарахування зустрічних вимог до суду не звертався, тому безпідставним є поділ автомобілів, які є спільним сумісний майном подружжя, у визначений судом спосіб.

ОСОБА_1 пропустила позовну давність щодо вимог про поділ автомобіля Honda Accord.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.

02 лютого 2023 року справа № 522/10571/18 надійшла до Верховного Суду.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 2001 року по 30 квітня 2014 року.

За час шлюбу сторонами по справі у спільну сумісну власність було набуто наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2005 року; автомобіль марки Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 , 2003 року випуску; автомобіль марки Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску.

Згідно листа Територіального сервісного центру № 5152 від 24 травня 2018 року № 31/15/5152-1084, автомобіль марки Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 був зареєстрований за ОСОБА_2 10 грудня 2003 року та перереєстрований на іншого власника 15 травня 2014 року.

04 серпня 2018 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 , яка є його дочкою, договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В. І., за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

12 квітня 2017 року ОСОБА_1 надала згоду її колишньому чоловіку ОСОБА_2 на продаж на його умовах квартири АДРЕСА_1 , яка була відкликана на підставі заяви від 18 травня 2018 року. Заява про відкликання згоди була подана до Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та поділ квартири

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість.

Аналізуючи частину другу статті 13 ЦК України можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2018 року, яка була отримана ОСОБА_2 23 липня 2018 року, відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Таким чином, станом на дату укладення договору купівлі-продажу спірної квартири (04 серпня 2018 року) ОСОБА_2 було достовірно відомо про перебування в провадженні суду позову про поділ квартири, яка є спільним сумісним майном подружжя.

Суди встановили, що ОСОБА_2 , незважаючи на обізнаність про перебування в провадженні суду вказаної справи та накладення арешту на спірну квартиру, відчужив вказану нерухомість своїй дочці ОСОБА_3 .

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам ОСОБА_1 , оскільки відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка є спільним сумісним майном подружжя, відбулося після відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2018 року.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановивши, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , суди дійшли правильного висновку, що вона є їх спільною сумісною власністю, тому наявні правові підстави для поділу цього майна і визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на частку квартири за кожним.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього.

Щодо вимог про поділ автомобілів

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15- ц (провадження № 61-9018сво18)

Суди встановили, що ОСОБА_2 продав без згоди ОСОБА_1 автомобіль Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 , який є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно Звіту № 02/05 про оцінку транспортного засобу від 31 травня 2018 року, проведеного ТОВ «Оціночна фірма «АБАКУС» ринкова вартість автомобіля Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 , становить 231 512,00 грн.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягала стягненню компенсація за проданий автомобіль в сумі 115 756 грн.

Разом з тим, у період перебування в шлюбі сторони набули у власність також автомобіль Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований та перебуває у фактичному володінні ОСОБА_1 .

Відповідно до Звіту № 1-05/18 Про оцінку транспортного засобу від 31 травня 2018 року, проведеного ТОВ «Оціночна фірма «АБАКУС» ринкова вартість автомобіля Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 223 750,00 грн.

Отже, вартість частки відчуженого ОСОБА_2 автомобіля Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_3 , фактично дорівнює вартості частки автомобіля Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1

ОСОБА_2 іншого висновку щодо вартості спірного майна на спростування доказів ОСОБА_1 до суду не надав.

Встановивши, що вартість набутих за час шлюбу автомобілів є однаковою, з урахуванням взаємозаліку вимог, суди дійшли правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про пропуск ОСОБА_1 позовної давності, оскільки вони є аналогічними доводам апеляційної скарги, які апеляційний суд обґрунтовано спростував, тому ці доводи додаткової оцінки не потребують.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко