КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 757/9015/21-ц

номер провадження №22-ц/824/3306/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представники відповідачів ОСОБА_7 , Чуйко Я.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року /суддя Остапчук Т.В./

у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Фінансів», товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Компані», ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Пономарьова Дар`я Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 в лютому 2021р. звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,80 кв.м, житловою площею 46,20 кв. м, що був укладений 18.01.2021 року між ТОВ «Світ фінансів» та ТОВ «Ренесанс Компані», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 606, укладений 03.03.2021 року між ТОВ «Ренесанс Компані» та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швецем Р.О. Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 2 а.с. 59-65/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що право власності на квартиру було набуто ТОВ «Ренесанс Компані» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла. Вказувала, що спірне майно є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 15.10.2007 в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №434/П/27/2007-840 від 15.10.2007, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 на споживчі цілі; використовується як місце постійного проживання ОСОБА_3 ; у власності ОСОБА_3 не перебуває іншого нерухомого житлового майна, що підтверджується відсутністю таких відомостей в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; загальна площа Квартири не перевищує 140 кв. метрів. Відчуження квартири відбулось 18.01.2021, тобто під час дії вищевказаної заборони, характеристики правовідносин підпадають під вище вказані обставини. Також, вказувала, що не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно, передбаченого Законом України «Про іпотеку». Іпотечний договір від 06 березня 2008 року був укладений під час дії Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006, що передбачав продаж іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку у разі коли рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає таке право та не передбачало продаж предмета іпотеки на підставі застереження в іпотечному договорі. Вказувала і на те, що ТОВ «Світ Фінансів», в порушення вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за 30 днів до укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу письмово, не повідомило ОСОБА_3 , як іпотекодавця про вказані обставини, а саме: про намір продажу, ціну.

Представник ТОВ «Ренесанс Компані» Чуйко Я.В. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її вимог. Вказував, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку"). Наголошував, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Щодо мораторію, зазначав, що звернення стягнення на квартиру ОСОБА_3 як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Ренесанс Компані» здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_3 надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Ренесанс Компані» здійснена за згодою ОСОБА_3 що висловлена у пункті 5.3 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Щодо повідомлення іпотєкодежателя продати майно, вказував, що 11.06.2020 р. за вихідним № 11/06/2020-17 на адресу боржника/іпотекодавця направлено лист вимогу у якому повідомлено що вразі не виконання кредитних зобов`язань ТОВ «Світ Фінансів» буде реалізовано заставне майно відповідно до ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», який особисто отримала ОСОБА_3 , про що міститься відповідна відмітка на повідомлені про вручення.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність її вимог. Вказувала, що позивачем не наводиться підстав в чому саме полягає недійсність договору, укладеного між ТОВ «Ренесанс Компані» та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швецем P.O. Правочин, укладений між ТОВ «Ренесанс Компані» та ОСОБА_5 в повному обсязі відповідає ст. 203 ЦК України. Наголошувала, що у разі встановлення добросовісності набуття, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Вказувала, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем майна, придбала його за відплатним договором, сплативши по договору ринкову вартість такого майна. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, так як в даному випадку вона мала би подавати до ОСОБА_5 віндикаційний позов, як до останнього набувача майна, з урахуванням ст. 387, 388 ЦК України. Щодо твердження апелянта, про те, що не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно, передбаченого ЗУ «Про іпотеку» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд першої інстанції в своєму рішенні ґрунтовно виклав свою позицію та вказав на судову практику у аналогічних правовідносинах. Наголошувала, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 . Недобросовісність її дій при купівлі зазначеного об`єкта нерухомості апелянтом не доведена і жодним документом не підтверджується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 15 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_6 було укладено Кредитний договір №434/П/27/2007-840, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позивачу грошові кошти в розмірі 172 690,00 дол. США зі сплатою 14,49% річних на термін до 14 жовтня 2022 року.

15 жовтня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір . В іпотеку Банку було передано квартиру - що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Квартира, що була передана в іпотеку Банку належала ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02 вересня 2003 року, Івановою Л.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 2963, право власності за цим договором зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 08 вересня 2013 року в реєстровій книзі № д.171-151 за реєстровим номером №34262/35938-а.

В подальшому права Кредитора за Кредитним договором та права Іпотекодержателя за Іпотечним договором були відступлені на користь ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ» на підставі Договору №СІ_ЗІ/І216952 про відступлення прав вимоги від 29.05.2020р.

Право вимоги було придбано ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ» на електронному аукціоні з продажу кредитного портфелю, що складається з прав вимоги за 213 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, який відбувся 30.03.2020 р.

18 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІТ ФІНАНСІВ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСАНС КОМПАНІ» було укладено Договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,80 кв. м., житловою площею 46,20 кв. м. та який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В.

Між ТОВ «РенесансКомпані» та ОСОБА_5 03.03.2021 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швецем Р.О. серія та номер: 606

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 203 ЦК України про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. (Постанова КЦС ВС від 08.04.2020, No761/310/17)

Судом встановлено, що в грудні 2013 року позивачка зверталася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. на підставі заяви ПАТ «Комерційний банк «Надра», 22 квітня 2013 року було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру100, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Вчиненим виконавчим написом запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Комерційний банк «Надра» у розмірі 2 701 761,75 грн. згідно кредитного договору № 434/П/27/2007-840 від 15 жовтня 2007 року.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2019 р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року - скасовано, в задоволені позову до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відмовлено (справа № 761 /21388/14-ц).

Статтею 629 ЦК України закріплено принцип обов`язковості договору.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина п`ята статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що «за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) вказано, що «за змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку» неповідомлення всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій про те, що неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна, оскільки правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 38 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків.

Тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.»

Схожий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), у якій зазначено: «продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду».

За таких обставин правильним є висновок судів про те, що положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

У зв`язку із наведеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29771св18).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Така позиція сформована в постанові Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки не встановлено порушень прав позивачки.

Доводи апеляційної скарги, що право власності на квартиру було набуто ТОВ «Ренесанс Компані» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла, продана квартира підпадає під ознаки, вказані у Законі, апеляційним судом відхиляються з огляду на правильні висновки суду першої інстанції.

Крім того, зазначений мораторій введено в дію 03.06.2014 р., водночас, приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. на підставі заяви ПАТ «Комерційний банк «Надра», до дії мораторію, 22 квітня 2013 року було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Вчиненим виконавчим написом запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Комерційний банк «Надра» у розмірі 2 701 761,75 грн. згідно кредитного договору № 434/П/27/2007-840 від 15 жовтня 2007 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно, передбаченого Законом України «Про іпотеку», спростовуються постановою Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2019 р. якою в задоволені позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відмовлено (справа № 761 /21388/14-ц). Тобто, законність звернення стягнення вже була предметом розгляду.

Крім того, 11.06.2020 р. за вихідним № 11/06/2020-17 на адресу боржника/іпотекодавця направлено лист вимогу у якому повідомлено що вразі не виконання кредитних зобов`язань ТОВ «Світ Фінансів» буде реалізовано заставне майно відповідно до ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», який особисто отримала ОСОБА_3 , про що міститься відповідна відмітка на повідомлені про вручення.

Судом першої інстанції вірно зауважено на тому, що відсутні підстави для недійсності договору купівлі-продажу спірної квартири, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, так як в даному випадку вона мала б подавати віндикаційний позов до останнього набувача майна, з урахуванням ст. 387, 388 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: