Справа № 740/415/23
Провадження № 2/740/351/23
Р І Ш Е Н Н Я

з а о ч н е

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Ковальової Т.Г.,

за участі секретаря судового засідання Дьоміної Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконком Ніжинської міської ради Чернігівської області, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визначити місце проживання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилаються на те, що від шлюбу з відповідачкою вони мають малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є він. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.06.2017 шлюб між ними розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з ним, оскільки відповідачка є інвалідом 1 групи і їй важко займатися вихованням дочки.

Він має у власності квартиру, де проживає разом з дочкою, має постійний дохід, перебуває на обліку як фізична особа-підприємець, займається вихованням дитини, повноцінно опікується нею.

Проживання дитини разом з ним ніяким чином не перешкоджатиме матері дитини брати участь у її вихованні, спілкуванні чи матеріальному забезпеченні. Вважає, що це буде розумним та відповідатиме інтересам дитини.

Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримку позову та згоду на заочний розгляд справи.

Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, повідомлена належним чином, і не подала до суду відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності, тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області у судове засідання не з`явився, надіславши заяву про розгляд справи за їх відсутності та не заперечує проти задоволення позову.

Дослідивши письмові докази та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому їх дослідженні в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

За змістом статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Положеннями статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Батьки малолітньої перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2006 року, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 червня 2017 року розірвано.

Сторони припинили шлюбні відносини між собою і малолітня дитина ОСОБА_3 проживає з батьком позивачем по справі за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області від 19.01.2023 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_4 , 1956 року народження, та ОСОБА_3 , 2009 року народження (а.с.13).

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Ніжинської міьської ради Чернігівської області №132 від 02 червня 2022 року визначено постійне місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 (а.с.16).

Актом про фактичне проживання осіб від 18.01.2023 за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з січня 2021 року по теперішній час проживає за вказаною адресою із своїм батьком ОСОБА_1 (а.с.12).

З довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №492705 вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом 1 групи безстроково, потребує стороннього догляду (а.с.14-15).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Враховуючи, що позивач займається вихованням малолітньої дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, з урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої дочки з батьком, яка фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку, як психологічному так і фізичному.

Крім цього, визначення місця проживання дитини разом і батьком не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Згідно зі ст. 110, 112,141,155,157,160,161 СК України ст. 81, 280-284, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визначити постійне місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцем м.Ніжина Чернігівської області, громадянином України.

Копію заочного рішення направити відповідачці у порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, - протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте Ніжинським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідачки, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуюча суддя Т.Г. Ковальова