Суддя Черняк В. Г.
Справа № 644/1287/23
Провадження № 2-о/644/64/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого - судді Черняка В.Г.,

за участю:

секретаря судових засідань Анохіної А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України,-

В С Т А Н О В И В:

Заявниця звернулася до суду з заявою, про встановлення факту, що має юридичне значення - постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року)..

Заява обґрунтована тим, що заявник ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Старокозаче Білгород-Дністровського району Одеської області, що на той час було у складі колишнього СРСР. Станом на 24 серпня 1991 року вона була неповнолітньою дитиною (9 років). До 01.08.1997 року разом з батьками: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання. Заявник з 1986 року знаходилася на вихованні у Старокозацькому дошкільному учбовому закладі.З 1989 року по 1997 рік навчалася у Старокозацькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Білгород-Дністровського району Одеської області. Після завершення 9-го класу, заявник разом з родиною переїхала до Російської Федерації, де й отримала у 2002 році свій перший паспорт. З 1997 року по 2004 рік заявник постійно проживала у місті Ертіль Воронезької області Російської Федерації. 13.01.2005 року отримала дозвіл на імміграцію.У зв`язку з реєстрацією шлюбу 04.06.2008 року змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » та отримала посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_1 видану 20.03.2009 року безстроково УГІРФО ГУМВС України в Харківській області.12.08.2019 року отримала картку - посвідку на постійне проживання в Україні нового зразка. 19.11.2021 року зареєструвала шлюб з громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та під час реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_7 .Наразі, у зв`язку зі зміною прізвища, у заявника є потреба в отриманні нової посвідки на постійне проживання в Україні.ДМС в Одеській області в усній формі відмовили заявнику в оформленні посвідки на постійне проживання на території України, у зв`язку з відсутністю в неї рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України до 24.08.1991 року.Однак, при зверненні до міграційної служби, на адвокатський запит було отримано відповідь від 13.02.2023 року, відповідно до якої посвідку на постійне проживання в Україні нового зразка номер анульовано на підставі підпункту 10 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання: "коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку". Також, відмова обгрунтована тим, що матеріали справи не містять документів на підтвердження її проживання станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року на території України. Відтак, ця обставина перешкоджає отриманню ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до приписів чинного законодавства України. В інший спосіб захистити свої права, як через встановлення даного факту у судовому порядку, заявник не може, в зв`язку з чим вимушена звернутися в відповідною заявою до суду.

Представник заявника надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заяву просив задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, надав відзив, в якому просив суд зазначену заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду, посилаючись на те, що із заяви вбачається спір про право. Крім того, зазначив, що заявник ОСОБА_8 не зверталась до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою встановленого зразка, не надала до ГУ ДМС в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник ОСОБА_8 не використала всі можливості для отримання дозволу на імміграцію та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Вважають, що подані заявником докази не підтверджують факту його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно з роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається, якщо такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, безпосередньо є пов`язаним з підтвердження існування обставин, з якими закон пов`язує набуття громадянства України.

Так, судом на підставі наданих заявником документів встановлено, що ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Старокозаче Білгород-Дністровського району Одеської області, що на той час було у складі колишнього СРСР. Народження зареєстроване Старокозацькою селищною радою Білгород-Дністровського району Одеської області 18.06.1982 року, актовий запис 64. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про народження.

З 1989 року по 1997 рік ОСОБА_1 навчалася у Старокозацькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Білгород-Дністровського району Одеської області, що підтверджується довідкою від 09.01.2023 року №21, виданої Старокозацьким опорним закладом загальної середньої освіти Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Після закінчення школи у 1997 році заявник отримала свідоцтво про неповну загальну середню освіту, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії ПП СС № 015430.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.03.1995 року Органом приватизації державного житлового фонду Пленптахорадгосп "Старокозацькій", квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної власності семи громадянам в рівних частинах, серед яких даним правом володіла й заявник - ОСОБА_10 . Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 14.03.1995 року №842.

Також, технічний паспорт, виданий на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована Білгород-Дністровським МБТІ, частина якої знаходилась у власності заявника, містить інформацію про співвласника даного помешкання - ОСОБА_10 .

Крім того, домова книга 4848, про осіб, що проживають за вказаною вище адресою, містить інформацію про громадянку ОСОБА_10 , що зареєстрована, відповідно до штемпелю у книзі 01.08.1997 року та тією ж датою знято з реєстрації місця проживання.

З 1997 року по 2004 рік заявник постійно проживала у місті Ертіль Воронезької області Російської Федерації, у 2002 році отримала паспорт.

13.01.2005 року отримала дозвіл на імміграцію.

У зв`язку з реєстрацією шлюбу 04.06.2008 року змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » та отримала посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_1 видану 20.03.2009 року безстроково УГІРФО ГУМВС України в Харківській області.

12.08.2019 року отримала картку - посвідку на постійне проживання в Україні нового зразка номер НОМЕР_2 , орган що видав 6301, підстава видачі - 03/03.

19.11.2021 року зареєструвала шлюб з громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та під час реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Як вбачається з відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 13.02.2023 року 5100.5.3-1445/51.1-23, відповідно до якої посвідку на постійне проживання в Україні нового зразка номер НОМЕР_2 від 19.11.2021 року анульовано на підставі підпункту 10 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання: "коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку". Також, відмова обгрунтована тим, що матеріали справи не містять документів на підтвердження її проживання станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року на території України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» належність до громадянства України встановлюється для усіх громадян колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року постійно проживали на території України. Особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) проживали на території України і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08.10.1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27.03.2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05.04.2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Статтею 8 Закону визначено набуття громадянства України за територіальним походженням, а саме: особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра, син чи дочка онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

У зв`язку з відсутністю документального підтвердження факту постійного проживання на території України саном на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року, заявник і звернулась до суду для встановлення факту, що має юридичне значення.

Від встановлення факту проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року залежить можливість реалізувати передбачене Законом право особи звернутись до міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У своїх поясненнях представник заінтересованої особи вказував, що подані заявником докази не підтверджують факту її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Такі доводи суд до уваги не бере та враховує, що на підтвердження своїх доводів щодо місця проживання заявник надала суду копією свідоцтва про народження, копію свідоцтва про неповну загальну середню освіту, копію свідоцтва про право власності на житло, технічний паспорт на квартиру.Дані докази не спростовані іншими учасниками.

Тобто факт постійного проживання заявника на території України в с. Старокозаче, Білгород-Дністровського району Одеської області на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) підтверджується наведеними вище доказами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявник ОСОБА_1 на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) дійсно постійно проживала на території України в с. Старокозаче, Білгород-Дністровського району Одеської області, а тому наявні підстави для задоволення заяви в порядку, передбаченому ст.ст. 315-319 ЦПК України.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації її прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню (аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року, справа № 653/1308/18).

Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.

Відтак, сплачений при звернені до суду з заявою про встановлення фактів судовий збір не відшкодовується за рахунок іншої сторони.

Керуючись ст. 4-13, 19, 76, 81, 264, 265, 273, 293, 294, 315-319, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (Код ЄДРПОУ 014, місцезнаходження юридичної особи: м. Одеса, вул. Преображенська, 14) про встановлення факту постійного проживання на території України - задовольнити.

Встановити юридичний факт - постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Старокозаче Білгород-Дністровського району Одеська область (колишнє СРСР), на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення до Харківського апеляційного суду, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя: В.Г. Черняк