ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4703/23 Справа № 932/1140/21 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Оттіла-Дніпро" про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2021 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ "Оттіла-Дніпро" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначав, що йому на підстав договору дарування від 20.06.1990 належало 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.09.2016 (справа №200/15089/16), в межах розгляду справи про поділ майна подружжя та розірвання шлюбу, право власності на 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_3 .

Постановою ВС/КЦС від 06.03.2019 рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.09.2016, в частині поділу майна подружжя, скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02.07.2019, залишено позов ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, без розгляду (справа №200/15089/16).

З огляду на те, що під час процесу оскарження рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.06.2016 ОСОБА_3 було передано у власність ТОВ «Оттіла-Дніпро» 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 від якого воно, в подальшому, у зв`язку із виходом ОСОБА_1 з учасників вказаного товариства, перейшло у її власність, позивач, керуючись приписами ст.388 ЦК України, вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом.

Просив суд витребувати у ОСОБА_1 на його користь об`єкт нерухомого майна, а саме 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «Оттіла-Дніпро» про витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 із чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 11350 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року, постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи містять належні та достатні докази, що свідчать про вибуття 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 поза волею позивача (власника).

Але з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20.06.1990 року належало 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.7-8 т.1).

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.09.2016 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя, позов задоволено, шлюб між сторонами розірвано. В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, зокрема, на 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.9-17 т.1).

Постановою Верховного Суду від 06.03.2019 року, ухваленою у вищевказаній цивільній справі №200/15089/16-ц (провадження №61-42871св18), касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без змін, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року в частині поділу майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.18-33 т.1).

Після того, як постановою Верховного Суду від 06.03.2019 року, ухваленою у вищевказаній цивільній справі №200/15089/16-ц (провадження №61-42871св18), рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року в частині поділу майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся у позасудовому порядку до державного реєстратора для державної реєстрації права власності на 56/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , і, не отримавши відмови, самостійно захистив свої права та інтереси, повернувши у власність спірну 56/100 частину житлового будинку, яка належала йому на підставі договору дарування від 20.06.1990 року.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року ухвалена у справі №200/15089/16-ц не є судовим рішенням про припинення речових прав на нерухоме майно та на те, що в цій постанові відсутні вказівки щодо застосування наслідків недійсності правочину (реституція), тому воно не може бути підставою для відмови у вчиненні реєстраційних дій, оскільки судом було скасоване судове рішення, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав, що є підставою для скасування записів про проведену державну реєстрацію прав державним реєстратором за заявою ОСОБА_2 на підставі статей 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положення ст.328 ЦК України передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до положень якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав (п.п.1, 2 ст.2 Закону).

Частиною 3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені повноваження державного реєстратора, в якій зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав.

Згідно приписів ч.1ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Серед засад державної реєстрації прав відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зокрема є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Процедура ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначається Порядком ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року №1141.

Так, пунктом 15 Порядку визначено, що після здійснення пошуку у Державному реєстрі прав відомостей державний реєстратор розглядає заяву (запит) та оформляє відповідне рішення, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування.

Згідно із пунктом 16 Порядку на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор відкриває розділ Державного реєстру прав та вносить записи до Державного реєстру прав. У випадках, установлених законодавством, державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вносить записи до спеціального розділу Державного реєстру прав.

Відповідно до пункту 17 Порядку розділ Державного реєстру прав відкривається державним реєстратором на кожний окремий об`єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше. На підставі пункту 29 Порядку у випадках, передбачених законодавством, державний реєстратор вносить до записів Державного реєстру прав відомості про перенесення записів про нерухоме майно, про право власності та суб`єкта цього права, про інші речові права та суб`єкта цих прав, про обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав із розділів, які закриваються, або спеціального розділу Державного реєстру прав, інформаційних систем, у яких до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства здійснювалася державна реєстрація прав.

Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державно реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Тобто, на сьогоднішній день не існує рішення суду, яким скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_1 та/або ОСОБА_3 або про скасування документів на підставі яких проведено державну реєстрацію прав за ОСОБА_1 , або скасування записів про проведену державну реєстрацію таких прав.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, оскільки не досліджено факт, що дії державного реєстратора були вчинені за межами його повноважень, що в подальшому призвело до фактичного визнання недійсним правочину переходу права власності на майно яке є предметом позову, та здійснено визнання за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно без належних на те підстав.

Аналогічний висновок викладено в постанові Дніпровського апеляційного суду від 17.01.2023 року у справі №200/10545/19 позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Нивотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, припинення та визнання речових прав, зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу.

Відповідно до ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень згідно постанови КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17.

Враховуючи схожість справ, де однією зі сторін є одна й та сама особа, а саме ОСОБА_2 , та викладені висновки Дніпровського апеляційного суду в постанові від 17 січня 2023 року по судовій справі №200/10545/19, виникають преюдиційні обставини, які не підлягають доказуванню та стосуються протиправності дій державного реєстратора в частині протиправного припинення державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на підставі постанови Верховного Суду від 06.03.2019 року ухвалена у справі №200/15089/16.

Крім того, сам позивач ніяк не оспорював той факт, що ним особисто було надано заяву про визнання позову в цивільній справ №200/15089/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. ОСОБА_2 тільки вказував на ті факти, що згодом після ухвалення рішення по цій справі ним здійснювалися спроби визнання цього рішення незаконним та його скасування.

Дії, які ОСОБА_2 вживалися, а саме: оскарження рішень судів попередніх інстанцій у справі про поділ майна подружжя, скарги до Мін?юсту щодо неправомірної реєстрації права власності за ОСОБА_3 , на які ОСОБА_2 посилається як на захист своїх порушених прав, свідчить лише про зловживання ним своїми процесуальними правами.

Під час розгляду справи про поділ майна подружжя ОСОБА_2 , надав свою згоду саме на такий поділ майна. При цьому, ОСОБА_3 здійснила відчуження спірного нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Отілла-Дніпро» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу від 22 жовтня 2018 року будучи власником майна. Будь-яких доказів скасування права власності за ОСОБА_3 чи оспорювання його на момент вчинення правочину, ОСОБА_2 надано не було.

Також, судом першої інстанції не враховано той факт, що позов про витребування майна яке відчужене на підставі рішення суду про поділ майна подружжя, спрямований на одержання судового захисту права, особою, яка ним зловживала.

ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, яка законним шляхом набула своє майно, покладаючись на добросовісність дій ОСОБА_3 , яка внесла майно до статутного капіталу ТОВ «Отілла-Дніпро», в зв`язку з чим спірне майно не може бути витребувано з чужого незаконного володіння в порядку передбаченому ст.388 ЦК України, оскільки вказане майно вибуло на підставі особистого волевиявлення ОСОБА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції зробив неправильні висновки про задоволення позову ОСОБА_2 , що призвело до винесення неправильного рішення по справі.

За наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року підлягає скасуванню.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Оттіла-Дніпро" про витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 17025,0 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року -скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Оттіла-Дніпро" про витребування майна з чужого незаконного володіння -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 17025,0 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова