Постанова

Іменем України

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 640/13084/15

провадження № 61-18191в20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора м. Харкова в інтересах ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка є правонаступником ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова Маргарита Валентинівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року у складі судді Губської Я. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року заступник прокурора м. Харкова звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова М. В., про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, витребування майна з чужого незаконного володіння.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом 2 групи з дитинства та перебуває на лікуванні у Полтавській обласній клінічній психіатричній лікарні ім. О. Ф. Мальцева у зв`язку із застосовуванням до нього примусових заходів медичного характеру згідно постанови Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2008 року, в той же час опікуна або піклувальника не має. ОСОБА_1 не може самостійно захистити свої порушені права та реалізувати процесуальні повноваження, у зв`язку з чим є підстави для представництва прокуратурою його інтересів в суді відповідно до статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру», статті 45 ЦПК України.

Також вказав, що у березні 2015 року прокуратурою м. Харкова за результатами розгляду звернення КП «Жилкомсервіс» щодо порушення житлових прав ОСОБА_1 розпочато кримінальне провадження № 0000009 за частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу України за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , досудове розслідування у якому здійснюється СВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області.

Так, згідно зі свідоцтвом про право власності від 19 травня 1999 року № 2-А-99-194029 ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_6 приватизував квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно, право власності на квартиру отримало дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та знята з реєстраційного обліку.

Після смерті матері ОСОБА_1 успадкував відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України належну спадкодавцю на праві власності частку квартири, що підтверджується листом восьмої Харківської державної нотаріальної контори від 04 червня 2011 року № 2108/01-16.

Таким чином, ОСОБА_1 є єдиним власником спірної квартири, ринкова вартість якої згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 01 липня 2015 року № 4726 складає 430 000,00 грн.

У той же час відповідно до договору дарування від 05 серпня 2014 року № 3014 право власності на вказану квартиру перейшло від ОСОБА_2 (дарувальника) до ОСОБА_3 (обдаровуваного), а державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А. прийнято рішення від 05 серпня 2014 року за індексним номером 14941388, на підставі якого зроблено запис від 05 серпня 2014 року № 6576617 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 . При цьому, в якості підтвердження первісного права власності на квартиру дарувальником ОСОБА_2 надано приватному нотаріусу свідоцтво про право власності на квартиру, яке має реквізити аналогічні тим, що зазначені у свідоцтві про право власності, виданого на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а саме: ту саму дату «19 травня 1999 року» та реєстраційний номер «2-А-99-194029».

Вказане свідчить про підроблення правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності від 19 травня 1999 року, внаслідок чого сторонньою особою ОСОБА_2 незаконно відчужено належну ОСОБА_1 квартиру на користь ОСОБА_3 . Факт підроблення також підтверджується висновком НДЕКЦ при ГУМВС України в Харківській області від 28 травня 2015 року № 232.

У подальшому, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна квартира відчужувалась ще декілька разів: від ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 06 серпня 2014 року № 628 (право власності за ОСОБА_7 було зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю. В. за від 06 серпня 2014 року № 6585512); від ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014 року № 1374 (право власності за ОСОБА_8 було зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А. від 08 вересня 2014 року № 6924886); від ОСОБА_8 - ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2015 року № 64 (право власності за ОСОБА_5 зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В. від 23 січня 2015 року № 8474601).

За даними, наявними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру станом на 14 липня 2015 року зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2015 року.

Уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т. А. 05 серпня 2014 року № 14941388, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 6576617 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В. 23 січня 2015 року № 18814353, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 8474601 про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст заочного рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року позовні вимоги заступника прокурора м. Харкова, заявлені в інтересах ОСОБА_1 , задоволено.

Визнано недійсним правочин, вчинений у формі договору дарування квартири АДРЕСА_2 (згідно рішення Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_3 , укладений 05 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав власності, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т. А. 05 серпня 2014 року № 14941388, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 6576617 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_2 (згідно рішення Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_3 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав власності, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В. 23 січня 2015 року № 18814353, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 8474601 про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_2 (згідно рішення Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_3 .

Витребувано на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 (згідно рішення Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 , яка є правонаступником ОСОБА_5 , оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 червня 2020 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

03 грудня 2020 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку звернулась до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 грудня 2015 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

01 червня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2021 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом 2 групи з дитинства та перебуває на лікуванні у психіатричній лікарні у зв`язку із застосовуванням до нього примусових заходів медичного характеру згідно з постановою Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2008 року, опікуна або піклувальника не має.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 19 травня 1999 року № 2-А-99-194029 ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_6 приватизував квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, після її смерті ОСОБА_1 успадкував відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України належну їй на праві власності частку вказаної квартири квартири.

Таким чином, ОСОБА_1 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що відповідно до договору дарування від 05 серпня 2014 року за № 3014 право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_2 (дарувальника) до ОСОБА_3 (обдаровуваного), а державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А. прийнято рішення від 05 серпня 2014 року за індексним номером 14941388, на підставі якого зроблено запис від 05 серпня 2014 року № 6576617 про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 . При цьому, в якості підтвердження права власності дарувальника ОСОБА_2 приватному нотаріусу надано свідоцтво про право власності на квартиру, яке має реквізити, аналогічні тим, що зазначені у свідоцтві про право власності, виданому на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а саме: ту ж дату - 19 травня 1999 року та той же реєстраційний номер 2-А-99-194029.

Разом з цим, в матеріалах інвентаризаційної та приватизаційної справи, вилучених слідчим у КП «ХМБТІ», наявні оригінали заяви про приватизацію від 30 березня 1999 року, довідки про склад сім`ї наймача - ОСОБА_6 та її сина ОСОБА_1 , розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду від 19 травня 1999 року № 33402, свідоцтва про власності на квартиру від 19 травня 1999 року, якими підтверджується факт, що право власності на квартиру було оформлено під час приватизації саме на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Факт підроблення правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності ОСОБА_2 від 19 травня 1999 року підтверджується висновком експерта НДЕКЦ при ГУМВС України в Харківській області № 232 від 28 травня 2015 року, проведеним під час розслідування кримінального провадження № 0000009.

Згідно з інформацією прокуратури м. Харкова, у березні 2015 року прокуратурою міста за результатами розгляду звернення КП «Жилкомсервіс» щодо порушення житлових прав ОСОБА_1 розпочато кримінальне провадження № 0000009 за частиною третьою статті 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , досудове розслідування у якому здійснюється СВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області.

В подальшому, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна квартира відчужувалась ще декілька разів: від ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 06 серпня 2014 року № 628 (право власності за ОСОБА_7 було зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю. В. від 06 серпня 2014 року № 6585512); від ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014 року № 1374 (право власності за ОСОБА_8 було зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А. від 08 вересня 2014 року № 6924886); від ОСОБА_8 - ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2015 року № 64 (право власності за ОСОБА_5 зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В. від 23 січня 2015 року № 8474601).

Разом з цим, за інформацією Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» від 17 березня 2015 року № 1.1/7-605 за період перебування ОСОБА_1 у медичному закладі (починаючи з 15 травня 2008 року) ні ОСОБА_1 особисто, ні будь-якою іншою особою в його інтересах жодних правочинів стосовно квартири АДРЕСА_1 не укладалось, згоди на їх вчинення не надавалось.

ОСОБА_1 неодноразово на адресу виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради та до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області направлялися заяви щодо збереження його права на спірну квартиру та реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до пункту 6 частини третьої статті 71 Житлового кодексу та статті 25 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

У статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статті 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_2 (згідно рішення Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_3 вибула з власності ОСОБА_1 неправомірно, на підставі підробленого свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.

У період відчуження квартири ОСОБА_1 перебував на примусовому лікуванні у м. Дніпропетровську та ні особисто, ні через будь-яку іншу особу згоди на вчинення жодних правочинів стосовно спірної квартири не надавав.

При цьому, волевиявлення ОСОБА_1 як власника спірної квартири було спрямоване на збереження житла та подальше проживання у ньому після закінчення строку застосування до нього примусових заходів медичного характеру.

Відчуження квартири ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 05 серпня 2014 року було здійснено особою, яка не мала право розпоряджатись цим майном, а відтак спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Встановлено, що після вибуття з володіння ОСОБА_1 спірна квартира неодноразово була відчужена.

ОСОБА_5 є особою, яка є останнім набувачем вказаного нерухомого майна. При цьому встановлено, що вона є добросовісним набувачем та спірну квартиру отримала за відплатним договором.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог заступника прокурора м. Харкова, заявлених в інтересах ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Водночас, установивши, що ОСОБА_1 не може самостійно захистити свої порушені права та реалізувати процесуальні повноваження, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для представництва прокуратурою міста його інтересів в суді.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому слід приймати до уваги, що цивільне законодавство передбачає як право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач пред`явивши відповідний позов.

Верховний Суд також зауважує, що за обставин цієї справи, ОСОБА_2 на підставі підробленого свідоцтва про право власності без відома та волі ОСОБА_1 05 серпня 2014 року відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , який на наступний день відчужив її ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 06 серпня 2014 року. Вподальшому вказаний об`єкт нерухомого майна протягом шести місяців двічі відчужувався іншим особам за умов, які мали б викликати сумнів у ОСОБА_5 , який проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом відповідних документів, і за необхідності отримавши правову допомогу, мав би зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу квартири, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ

від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов