1Справа № 335/7318/22 2/335/346/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

при секретарі - Безсмертній О.С.,

за участю

представника позивача - адвоката Куцигіна І.В.,

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Гончарової Я.М.,

представника третьої особи - Панченко І.О.,

розглянувши в у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з батьком,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі - відповідач) про визначення місця проживання його спільної з відповідачем дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, з батьком.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що з 23.09.2020 він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають доньку ОСОБА_3 . Приблизно з серпня 2022 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини та проживають окремо, позивач також звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. На початку вересня 2022 року відповідач залишила дитину разом з позивачем та поїхала у невідомому напрямку. У приватному листуванні в месенджері «Viber» відповідач повідомила, що залишає дитину позивачу, оскільки донька заважатиме її роботі та особистому життю, і тому дитині буде краще з батьком. Після цього, наприкінці вересня 2022 року відповідач змінила думку щодо місця проживання дитини і почала вимагати повернути її, погрожуючи позивачу та написавши заяву до поліції щодо нібито протиправних дій позивача. Врешті-решт 29.09.2022 відповідач примусово забрала дитину собі, фактично відібравши її силою від знайомої позивача ОСОБА_5 , яка в той час гуляла з донькою. З огляду на це, позивач вважає, що належний інтелектуальний, духовний і фізичний розвиток доньки можливий лише у випадку її проживання разом з батьком, оскільки позивач є фізичною особою - підприємцем із стабільним доходом, має змогу працювати дистанційно та приділяти належну увагу дитині, мешкає разом із своєю матір`ю у трикімнатній квартирі, в якій створені всі умови для проживання дитини. Водночас відповідач має неврівноважений характер, демонструє невиважену й незрілу позицію щодо дитини, схильна до вчиненні насильства, ніде не працює і не здатна забезпечити належні житлові умови для проживання дитини. Відтак, на думку позивача, в найкращих інтересах дитини буде визначити місцем її проживання місце проживання батька.

Ухвалою від 14.11.2022 було відкрите провадження у справі та визначено її розгляд в порядку загального позовного провадження, учасниками був наданий час для подання письмових по суті спору.

В ході підготовчого провадження письмових заяв від сторін не надійшло.

За клопотанням сторони позивача ухвалою від 24.01.2023 від органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району було витребувано висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини.

15.03.2023 такий висновок надійшов. Відповідно до вказаного висновку, позивач ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , в якій створені всі побутові умови для проживання дитини, є фізичною особою - підприємцем, має постійний дохід, за місцем проживання та останнім місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у психіатра не перебуває. Також ОСОБА_1 уклав декларацію з лікарем для надання медичної допомоги дитині. Зі слів ОСОБА_1 . У вересні 2022 ОСОБА_2 спочатку залишила дитину з батьком, а потім забрала дитину назад і чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Водночас ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 , разом з донькою ОСОБА_3 . У цьому житлі створені задовільні санітарно-побутові умови, для дитини є все необхідне, вона забезпечена відповідним одягом, харчуванням тощо. Згідно з оцінкою потреб ОСОБА_2 , складеною міським центром соціальних потреб, відповідач здатна виконувати батьківські обов`язки, її батьківський потенціал на належному рівні. Вона також виконує обов`язки щодо забезпечення належного стану здоров`я дитини, відвідує лікарню, піклується про стан здоров`я, спілкується з лікарями, проходить медичні огляди. Ознак насильства з боку ОСОБА_2 по відношенню до дитини, а також її схильності до вживання алкогольних напоїв чи наркотичних засобів. Під час співбесіди в органі опіки та піклування ОСОБА_2 підтвердила, що бажає, щоб дитина проживала разом з нею, оскільки донька прив`язана до неї і має тісний емоційний зв`язок, тоді як з батьком спілкується епізодично. З урахуванням встановлених обставин, а також з огляду на стать і малий вік дитини, орган опіки та піклування висловився за доцільне залишити проживати її разом з матір`ю.

В підготовчому судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтвердили. Додатково надали письмові докази щодо рівня доходу позивача.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в підготовчому судовому засіданні позов не визнали.

Представник органу опіки та піклування, а також всі інші учасники справи, вважали за можливе призначити справу до судового розгляду.

Ухвалою від 30.03.2023 підготовче провадження було закрите, а справу призначено до судового розгляду. При цьому при вирішенні питання про призначення справи до судового розгляду та кола осіб, які мають брати участь у ньому, суд врахував, що висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини надав орган опіки і піклування за місцем її фактичного проживання, тоді як зазначений у позовній заяві інший орган опіки та піклування - районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, як орган місцем проживання позивача, ознак третьої особи в розумінні ст. 53 ЦПК України не має, на виклик суду явку представника у підготовче судове засідання не забезпечив, надіславши лише електронною поштою документи щодо обстеження місця проживання позивача та оцінки потреб. Відтак, вказаний орган опіки та піклування до участі в судовому розгляді справи не залучався.

Під час судового розгляду позивач свої вимоги підтримав, пославшись на факти і норми права, викладені в позовній заяві. Додатково пояснив, що квартира, в якій він проживає разом з матір`ю, йому не належить, квартира не приватизована, а відповідальним наймачем квартири є його мати. Він за спеціальністю займається інформаційними технологіями, працює дистанційно, що дозволятиме йому віднаходити достатнього часу для догляду за дитиною та спілкування з нею. Крім того, за дитиною зможе доглядати мати позивача, яка є, відповідно, бабусею дитини, а також позивач спроможний у разі необхідності найняти няню. Власне, саме у няні у вересні 2022 відповідач і відібрала доньку, завдавши няні легкі тілесні ушкодження. З донькою у нього налагоджений нормальний емоційний контакт, час проживання разом з ним у вересні 2022 року на емоційному стані негативно не відбився. Водночас позивач зауважив, що відповідач офіційного заробітку не має, проживає в однокімнатній квартирі разом із своєю матір`ю, за рахунок яких джерел існує - не відомо, постійно переїжджає, в тому числі за кордон.

Представник позивача, адвокат Куцигін І.В., позовні вимоги підтримав, підкресливши, що висновок органу опіки та піклування не обов`язковим для суду, і що для дотримання найкращих інтересів дитини доцільніше буде визначити місце її проживання разом з батьком.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що, після того, як вона завагітніла, позивач переконав її необхідності укласти шлюб. Після реєстрації шлюбу та народження дитини вони з позивачем постійно разом не проживали. Позивач орендував для неї з дитиною квартиру, куди іноді та ненадовго приходив, а також надавав кошти для їх проживання та утримання дитини. Після розриву відносин влітку 2022 року відповідач була змушена у пошуках роботи на два тижні залишити доньку з позивачем, але після повернення позивач став чинити їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, тому вона вжила заходів щодо повернення дитини собі. Щодо свого матеріального та фінансового становища відповідач пояснила, що до народження дитини тривалий час працювала за кордоном та мала стабільний заробіток, але це припинилось з початком пандемії коронавірусу у 2020 році, коли вона втратила роботу і повернулась до України. У зв`язку з народженням дитини вона не працювала, а існувала за рахунок коштів, що надавав позивач. Після того, як у вересні 2022 вона повернулась до м. Запоріжжя і забрала дитину у позивача, відповідач разом з донькою, з огляду на підвищену небезпеку через систематичні обстріли міста, виїхала за кордон, де отримувала відповідні соціальні виплати, за рахунок яких існувала. Дізнавшись, що позивач звернувся суду з приводу місця проживання дитини, відповідач вирішила повернутись. Станом на час розгляду справи вона з дитиною дійсно проживають в однокімнатній квартирі, яка належить матері відповідача. Також разом з ними проживають мати та сестра відповідача. Дитина забезпечена всім необхідним. Відповідач влаштувалась на неофіційну роботу, де отримує дохід на рівні 10000,00 грн., а також протягом останнього місяця почала отримувати допомогу на утримання дитини від позивача. Відповідач не заперечує, що побутові умови та фінансове становище у позивача кращі за її, але вона побоюється, що разі визначення місця проживання дитини з батьком донька буде під доглядом лише няні, а сама відповідач, як матір, буде мати перешкоди у спілкуванні з дитиною з огляду на складні особисті відносини з позивачем та його матір`ю. Крім того, відповідач зауважила, що в умовах воєнного стану вона є більш мобільною в разі виникнення потреби вона зможе швидко й безперешкодно евакуювати дитину за кордон у безпечне місце, тоді як позивач, як військовозобов`язаний, такої можливості буде позбавлений.

Представник відповідача, адвокат Гончарова Я.М., підтримала думку і доводи відповідача.

Представник органу опіки і піклування Панченко І.О. підтримав раніше поданий висновок, пояснивши, що перевага у висновку надана відповідачу з огляду на те, що дівчинка у віці до трьох років потребує постійного та глибокого емоційного зв`язку саме з матір`ю, а тому, за інших рівних умов, доцільніше у такому віці залишати дітей саме з матір`ю.

Заслухавши пояснення учасників справи і дослідивши надані ними докази, судом встановлені такі обставини.

Позивач та відповідач з 23.09.2020 перебували у шлюбі, зареєстрованому Заводським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Станом на час розгляду цієї справи шлюб між сторонами розірваний рішенням суду, копія якого до матеріалів справи не залучена, однак цей факт сторонами не заперечується.

У вказаному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 08.09.2022, актовий запис 975.

В період шлюбу і до вересня 2022 відповідач з дитиною проживала у жилому приміщенні, яке орендував для них позивач, що випливає з пояснень відповідача, проти яких позивач не заперечував.

Не заперечував позивач й того факту, на який посилалась відповідач, що сторони постійно разом не проживали, позивач надавав матеріальну допомогу і в окремі проміжки часу приїжджав до відповідача з дитиною.

Приблизно з серпня 2022 року фактичні шлюбні відносини і ведення спільного господарства у вказаний вище спосіб між сторонами були припинені.

У вересні 2022 відповідач залишила дитину разом з позивачем та виїхала за межі м. Запоріжжя, за її поясненнями, які документально не підтверджені, - до м. Києва у пошуках роботи, оскільки позивач припинив орендувати для неї житло, і їй потрібно було відшукати джерело існування і місце проживання.

У цей період між сторонами відбулось спілкування у месенджері «Viber», частину якої позивач надав суду, і достовірність якої відповідач не оспорювала.

Під час вказаного спілкування відповідач висловилась у тому сенсі, що вважає, що дитині буде краще залишитись з батьком з фінансових причин.

Пізніше, наприкінці вересня, відповідач вжила заходів щодо повернення дитини для проживання із собою.

Позивач звертався до правоохоронних органів з приводу незаконних дій відповідача та осіб, які діями в її інтересах, про що свідчать надані ним заяви про вчинення кримінального або іншого правопорушення, протоколи допиту свідків, висновок експерта.

Однак під час розгляду цієї справи суду не було надано жодного індивідуально-правового акту, яким було встановлено порушенням відповідачем норм чинного законодавства, її винуватість та притягнення до відповідальності.

Починаючи з кінця вересня 2022 року і до часу розгляду цієї справи дитина проживає разом з відповідачем. Крім іншого, у період з 07.11.2022 по 28.12.2022 відповідач разом з дитиною виїжджала за межі України у напрямку Республіки Польща.

За підтвердженням відповідача, яке позивач не оспорював, в період останнього місяця відносини між сторонами у питанні утримання і виховання дитини почали налагоджуватись: відповідач не створює перешкод у спілкуванні позивача з дитиною, а позивач надає матеріальну допомогу на утримання дитини.

Оцінюючи встановлені факти та доводи учасників справи, суд виходить з такого.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Беручи до уваги встановлені судом обставини та наведені вище норми права та правові висновки щодо їх застосування, суд враховує, що:

1)станом на час розгляду справи обидва батьки мають рівні права на участь у вихованні дитини, і не чинять перешкод один одному у цьому питанні;

2)як позивач, так і відповідач, не мають власного житла, а проживають кожен із своїми родичами;

3)відповідач належним чином виконує обов`язки щодо догляду за дитиною, у зв`язку з чим за чинним місцем проживання дитина забезпечена всім необхідним для нормального розвитку;

4)доказів негативного психологічного впливу на дитину внаслідок проживання з матір`ю, неналежного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, матеріали справи не містять;

5)в силу віку та статі дитина вочевидь має сильний емоційний зв`язок та прив`язаність до матері, і суду не було надано доказів, необхідних та достатніх для примусового розриву такого зв`язку;

6)існування будь-яких виключних обставин, які б свідчили про небезпеку для дитини у разі залишення проживання з матір`ю, позивач не довів;

7)в умовах воєнного стану залишення дитини проживати з батьком призовного віку, який не надав доказів відстрочення або звільнення його від мобілізації, і якому заборонено покидати територію України до припинення воєнного стану, може призвести до непередбачуваних наслідків для дитини.

Доводи позивача, які зводяться фактично до наполягання на правильності його особистої думки з цього питання, а також до демонстрації свого кращого за відповідача матеріального становища, суд відхиляє, оскільки матеріальне становище не є єдиним чи головним критерієм при вирішення питання про визначення місце проживання дитини.

Самий факт проживання дитини в однокімнатній квартирі, тоді як позивач проживає в трикімнатній квартирі, також не є достатньою підставою для зміни місця проживання дитини, оскільки найкраще дотримання її інтересів не може зводитись до розмірів жилої площі.

Посилання позивача на неврівноважений характер відповідача та її схильність до насильства суд також відхиляє, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Листування у месенджері, на яке позивач посилається як на доказ такої неврівноваженості і небажання відповідача дбати про дитину, суд оцінює з урахуванням інших обставин, а саме того, що таке спілкування між сторонами відбулось у період загострення між ними особистих відносин, конфлікту на ґрунті розірвання шлюбу, під впливом втрати відповідачем джерел існування в той період, а також що в подальшому відповідач своєю поведінкою підтвердила і довела, що має бажання і здатність належним чином піклуватись про доньку.

Про суто емоційний характер вказаного листування свідчить і той факт, що позивач також піддався негативним емоціям, надавши відповідачу у чаті образливе найменування, чого не заперечував в судовому засіданні, пояснивши такі дії тим, що він відчував злість по відношенню до відповідача.

На переконання суду, станом на час розгляду справи в найкращих інтересах дитини залишатись проживати разом з матір`ю, у звичній домашній обстановці, в умовах вільного спілкування з обома батьками.

Крім того, суд бере до уваги й висновок органу опіки та піклування про доцільність залишення дитини проживати разом з батьком, який іншим матеріалам справи не суперечить, і необґрунтованість якого позивачем не доведена.

Враховуючи вищенаведене, на підставі 1, 6, 7, 18, 19, 161 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 28, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з батьком, - відмовити.

Повний текст рішення складений 11.04.2023.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з вручення копії рішення.

Суддя М.М. Мінаєв