Ухвала

Іменем України

10 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 200/10126/19

провадження № 61-4786ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Істамовою Іриною Володимирівною, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року у складі судді: Цитульського В .І., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Зайцевої С. А., Максюти Ж. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, про визнання дій заставодержателя протиправними і скасування державної реєстрації прав власності,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк), третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, про визнання дій заставодержателя протиправними і скасування державної реєстрації прав власності.

Позов мотивований тим, що між ОСОБА_1 та банком укладено кредитний договір від 19 серпня 2005 року, на забезпечення якого укладено іпотечний договір за яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вважала, що реєстрація права власності на її квартиру за АТ КБ «Приватбанк», яку здійснив приватний нотаріус ДМНО Вдовідна Л. Л. за номером запису 17157399 і рішенням банку про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32092157 від 25 жовтня 2016 року, суперечить та порушує законодавство, оскільки письмової вимоги від відповідача із змістом, що відповідає вимогам статті 35 Закону України «Про іпотеку» не надходило, згоди на звернення стягнення боргу шляхом перереєстрації права власності на квартиру після набрання чинності законом №1304-VІІ не надавала, реєстрація була здійснена за відсутності рішення щодо державної реєстрації права заявника. Також в провадженні суду на розгляді перебуває справа за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за її зустрічним позовом.

Позивач просила: визнати дії відповідача протиправними, такими що порушують пункт 1 частини першої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та пункт 26 іпотечного договору; скасувати реєстрацію права власності АТ КБ «Приватбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , яку здійснив приватний нотаріус ДМНО за номером запису 17157399 і рішення АТ КБ «Приватбанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32092157 від 25 жовтня 2016 року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію права власності АТ КБ «Приватбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , яку здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовідна Л. Л. за номером запису 17157399, і рішенням АТ КБ «Приватбанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32092157 від 25 жовтня 2016 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 15.7.1 та 15.7.2 договору іпотеки. Разом із тим, предмет іпотеки був переданий банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США, зважаючи, що площа спірної квартири становить 52,30 кв. м, це майно використовується позивачем як місце її постійного проживання, а отже суд приходить висновку, що до правовідносин сторін, які виникли з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому відповідач в силу зазначених положень Закону не міг вчиняти дії щодо звернення стягнення на майно;

заперечення із цього приводу відповідача суперечать висновкам Верховного Суду та до уваги не беруться. Таким чином, суд вважав наявними підстави для задоволення позову в частині скасування державної реєстрації права власності. Також суд зробив висновки, що визнання ж дій відповідача протиправними не спроможне відновити права позивача, а тому відповідна вимога на може бути задоволеною.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишено без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі №802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18 та у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі №754/9842/19, від 18 лютого 2021 року по справі №756/13679/16-ц;

суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються. Предмет іпотеки був переданий банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США, зважаючи, що площа спірної квартири становить 52,30 кв. м, це майно використовується позивачем як місце її постійного проживання, а, відтак, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що до правовідносин сторін, які виникли з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому відповідач в силу зазначених положень Закону не міг вчиняти дії щодо звернення стягнення на це майно;

апеляційний суд зазначив, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

27 березня 2023 року АТ КБ «Приватбанк» засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Істамовою І. В., на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволення позову і ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у його задоволенні.

Підставою касаційного оскарження судових рішень АТ КБ «Приватбанк» у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 13 червня 02018 року у справі № 645/5280/16; від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16; від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16; від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16; від 23 січня 2018 року у справі № 760/16916/14; від 17 жовтня 2018 року у справі № 754/14175/14; від 13 червня 2018 року у справі № 757/14247/13; від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15; від 18 грудня 2019 року у справі № 718/2468/18; від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц; від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17; від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц та постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1309цс15.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачка необґрунтовано дійшла висновку, що вона не надавала згоду на перереєстрацію предмету іпотеки. В матеріалах реєстраційної/нотаріальної справи містять докази того, що АТ КБ «Приватбанк» направляло позивачу вимогу і повідомлення про намір набуття права власності на предмет іпотеки, яке отримано іпотекодавцем 02 серпня 2016 року та 13 вересня 2016 року. Юридичний факт, який полягає у бездіяльності іпотекодавця стає передумовою для виникнення правовідносин, у яких банк може застосувати принцип мовчазної згоди з метою реалізації предмету іпотеки для погашення заборгованості. Також в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем заперечення щодо переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки квартири або повідомлення про намір придбати предмет іпотеки. Отже в даному випадку, позивач надала згоду на перехід права власності на квартиру, а тому норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути застосовано, оскільки відчуження відбулося за згоди позивачки. Виконавчі написи нотаріусом не вчинялися, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і примусове виконання виконавчих документів не здійснювалося. Таким чином, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не відбувалося. У даному випадку примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, банк набув право власності у добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі і Законі України «Про іпотеку». Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором та договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню. Тлумачення статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 19 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитно-іпотечний договір № DNHDGK01270192 в розмірі 358 400,00 доларів США.

Для забезпечення виконання кредитного договору 19 серпня 2005 року між тими самими сторонами укладено іпотечний договір № DNHDGK01270192 реєстр. № 5517, за яким було передано в іпотеку належну позивачці квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 21 договору іпотеки від 19 серпня 2005 року сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 15.7.1, 15.7.2, 15.9 договору, згідно із Законом України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

У пункті 26 зазначеного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Суди встановили, що відповідачем були направлені вимога про усунення порушення основного зобов`язання (вих. № 45 від 27 липня 2016 року) та повідомлення про намір здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки (лист за №174 від 09 вересня 2016 року), які отримані позивачем 02 серпня 2016 року та 13 вересня 2016 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановили, що власником квартири АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно значиться АТ КБ «Приватбанк» (номер запису про право власності 17157399). Підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер 5517, виданий 19 серпня 2005 року, виданий приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32092157 від 28 жовтня 2016 року 09:42:42, приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л. Л.

У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) зроблено висновок, що:

«закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира площею 37,10 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від цього висновку відсутні».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св21) зазначено, що: «у пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на час проведення державної реєстрації) передбачено, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року в справі № 754/10676/19 (провадження № 61-4628св21), з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21), вказано, що: «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем. Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Таким чином, реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у позасудовому порядку є примусовим зверненням стягнення на майно в розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»».

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16; від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16; від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16; від 23 січня 2018 року у справі № 760/16916/14 (№ 2- 443/15); від 17 жовтня 2018 року у справі № 754/14175/14; від 13 червня 2018 року у справі № 757/14247/13; від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц; від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17; від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц та постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1309цс15 є необґрунтовані, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16; від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15; від 18 грудня 2019 року у справі № 718/2468/18 слід відхилити з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Істамовою Іриною Володимирівною, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, про визнання дій заставодержателя протиправними і скасування державної реєстрації прав власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков