ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року

м. Чернівці

справа № 727/5756/22

провадження №22-ц/822/27/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Лисака І.Н., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

учасники справи:

позивач ОСОБА_3

відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кучер Віталій Миколайович, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2022 року, головуючий у першій інстанції Гавалешко П.С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_3 у липні 2022 року звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача.

Зазначав, що уклав з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу 5 блоків міжкімнатних дверей виробництва фабрики «Папа Карло» модель МЛ-01 (ясень білий, скло бронзового кольору) від 8 лютого 2022 року, строк доставки товару становить 3-4 тижні.

Здійснив авансовий платіж в сумі 28200 грн.

Направив фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 18 червня 2022 року вимогу про доставлення замовлених дверей, або у разі неможливості повернення авансового платежу.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не виконав зобов`язання з доставки дверей та користується грошовими коштами.

Просив розірвати договір між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купівлі-продажу 5 блоків міжкімнатних дверей виробництва фабрики «Папа Карло» модель МЛ-01 (ясень білий, скло бронзового кольору) від 8 лютого 2022 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аванс в сумі 28200 грн. та моральну шкоду в сумі 35000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2022 року позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про повернення грошових коштів в сумі 28200 грн. залишено без розгляду.

У позові ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2022 року в частині відмови у позові про розірвання договору та відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким розірвати договір між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купівлі-продажу 5 блоків міжкімнатних дверей виробництва фабрики «Папа Карло» модель МЛ-01 (ясень білий, скло бронзового кольору) від 8 лютого 2022 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 35000 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про необгрунтованість висновків суду першої інстанції про доведеність обставин форс-мажору для фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , відсутність у його діях ознак протиправності, порушення договору не з вини останнього, а в силу непереборних обставин, відсутності причинного зв`язку між діями фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та наслідками.

Виробником дверей Товариством з обмеженою відповідальністю «Гамма-Плюс» не виготовлено замовлення фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 через те, що останній не здійснив передплату у розмірі 70% від вартості замовлення ОСОБА_3 .

Під час судового розгляду фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зазначив про відсутність платіжних документів, які підтверджують внесення передплати в розмірі 70%.

Копія листа на бланку торгової марки «Фабрика дверей» « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 1 червня 2022 року, за змістом якого замовлення №М-59345 на момент початку війни 24 квітня 2022 року знаходилось у виробництві, не може достовірно підтвердити такі обставини, оскільки у накладній, яку видано ОСОБА_3 , номер замовлення М-59.341.

Вважає необгрунтованими висновки суду першої інстанції про недоведеність заподіяння моральної шкоди.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для розірвання договору та стягнення моральної шкоди.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що невиконання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 замовлення ОСОБА_3 зумовлено припиненням діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «ГАММА-ПЛЮС», яке є виробником дверних полотен та супутніх товарів торгової марки «Фабрика дверей Папа Карло», внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

При цьому суд першої інстанції послався на дилерський договір між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (дилером) та товариством з обмеженою відповідальністю «ГАММА-ПЛЮС» (постачальником) від 1 жовтня 2021 року №216.

З огляду на наведене судом першої інстанції встановлено порушення умов договору не з вини фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , а в силу непереборних обставин, відсутність у діях останнього ознак протиправності, причинного зв`язку між діями фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та наслідками.

Водночас суд першої інстанції вказав, що відсутність вини фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у невиконанні умов договору не є безумовним наслідком для розірвання договору, така позовна вимога є похідною від позовної вимоги ОСОБА_4 фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про повернення оплати в сумі 28200 грн.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався положеннями частини 1, 2, 3, 4 статті 23, пункту 4 частини 1 статті 611 ЦК України та дійшов висновку про недоведеності факту заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та невиконанням умов договору, заподіяння у зв`язку з цим ОСОБА_3 страждань.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинено договір купівлі-продажу 5 блоків міжкімнатних дверей виробництва фабрики «Папа Карло» модель МЛ-01 (ясень білий, скло бронзового кольору) від 8 лютого 2022 року.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 надано ОСОБА_3 накладну від 8 лютого 2022 року №М-59.341, за якою товар складається з 5 блоків міжкімнатних дверей виробництва фабрики «Папа Карло» модель МЛ-01 (ясень білий, скло бронзового кольору) вартістю 40230 грн., ОСОБА_3 здійснено авансовий платіж в сумі 28200 грн.

До матеріалів справи приєднано дилерський договір між товариством з обмеженою відповідальністю «ГАММА-ПЛЮС» (постачальником) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (дилером) від 1 жовтня 2021 року №216.

Виробником дверей фабрикою «Папа Карло» надано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 замовлення від 9 лютого 2022 року №М-59345, в якому зазначено термів виготовлення замовлення 22 дні.

Відповідно листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 засвідчено форм-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерацї проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року відповідно до Указу президента від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Підтверджено, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

ОСОБА_3 17 червня 2022 року направлено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 вимогу про доставку товару, а у разі неможливості повернути аванс в сумі 28200 грн.

Відповідно платіжного доручення Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Поповим від 26 липня 2022 року №23 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 повернено ОСОБА_3 аванс в сумі 28200 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) вказано, що «відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_3 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є розірвання договору між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купівлі-продажу 5 блоків міжкімнатних дверей виробництва фабрики «Папа Карло» модель МЛ-01 (ясень білий, скло бронзового кольору) від 8 лютого 2022 року, стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 авансу в сумі 28200 грн. та моральної шкоди в сумі 35000 грн.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначалося невиконання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 зобов`язання за договором та неповернення грошових коштів авансу, заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора , (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Відповідно частини 1, 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво).

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, установлених зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні з`ясувати не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у виді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-75цс13).

Аналіз положень частини п`ятої статті 653 ЦК України свідчить, що тільки при розірванні договору у зв`язку з істотним його порушенням однією зі сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору.

Встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинено договір купівлі-продажу 5 блоків міжкімнатних дверей виробництва фабрики «Папа Карло» модель МЛ-01 (ясень білий, скло бронзового кольору) від 8 лютого 2022 року.

ОСОБА_3 здійснено авансовий платіж в сумі 28200 грн.

Строк доставки товару визначено 3-4 тижні.

За змістом частини 1, 2 статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене аванс - це лише спосіб платежу, виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

У відзиві на позовну заяву фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 зазначено, що виробником дверей фабрикою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » надано останньому замовлення від 9 лютого 2022 року №М-59345, в якому зазначено термів виготовлення замовлення 22 дні, тобто 3 березня 2022 року, який відповідає терміну, зазначеному у позовній заяві.

ОСОБА_3 як на підставу розірвання договору купівлі-продажу посилався на невиконання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 зобов`язання за договором та неповернення грошових коштів авансу.

Ураховуючи, що покупець ОСОБА_3 виконав свій обов`язок з здійснення авансового платежу, натомість продавець фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не передав ОСОБА_3 придбаного товару у обумовлений сторонами договору строк, на що останній розраховував, що свідчить про істотне порушення договору, та не повернув авансового платежу, у ОСОБА_3 виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді розірвання договору та повернення авансу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для розірвання договору між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купівлі-продажу 5 блоків міжкімнатних дверей виробництва фабрики «Папа Карло» модель МЛ-01 (ясень білий, скло бронзового кольору) від 8 лютого 2022 року за відсутності вини фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , що припустився порушення договору, оскільки вина сторони не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Як роз`яснено у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз`яснень, наданих у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Між тим, ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом, обсяг завданої йому моральної шкоди пов`язував з порушенням його прав у зв`язку з тривалою відмовою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 доставити товар або повернути грошові кошти, сплачені в якості авансу.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

При вирішенні спорів про захист прав споживачів необхідно враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві.

Відповідно до вищезазначених норм Закону вина виконавця у неналежному виконанні зобов`язання презюмується.

Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

На підтвердження настання форс-мажорних обставин фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 надано повідомлення Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (статті 75 ГПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів».

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією зі сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідна обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Водночас фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не надано доказів наявності форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язання з повернення ОСОБА_3 авансового платежу в сумі 28200 грн.

Судом першої інстанції встановлено здійснення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 повернення ОСОБА_3 авансу в сумі 28200 грн. після звернення останнього до суду з позовом.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність факту заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди не поверненням авансового платежу, причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з неповерненням авансу та заподіяння ОСОБА_3 моральних страждань на порушення норм матеріального права.

Ураховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_3 у зв`язку із неповерненням фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 авансу в сумі 28200 грн., характер немайнових втрат їх тривалість з березня по липень 2022 року, можливості відновлення, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 слід визначити в сумі 3000 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2022 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кучер Віталій Миколайович, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2022 року в частині відмови у позові ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення моральної шкоди скасувати.

Позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору задовольнити.

Розірвати договір між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купівлі-продажу 5 блоків міжкімнатних дверей виробництва фабрики «Папа Карло» модель МЛ-01 (ясень білий, скло бронзового кольору) від 8 лютого 2022 року.

Позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді І. Н. Лисак

О. О. Одинак