Номер провадження: 22-ц/813/5152/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю, Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа - Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2022 року, ухвалене судом у складі судді Абухіна Р.Д., у м. Одеса,

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк», про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк», про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 18 грудня 2007 року між Акціонерним - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та позивачем укладено кредитний договір № 2007/669-19/84. Під час укладання договору позичальник запевнений працівниками банку, що договір відповідає вимогам законодавства. Проте, позивач вважає вказаний договір недійсним, оскільки він не відповідає вимогам зокрема ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 651 ЦК України.

Позивач просив суд визнати кредитний договір № 2007/669-19/84 від 18.12.2007 року, укладений між Акціонерним - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що істотні умови кредитного договору № 2007/669-19/84 від 18.12.2007 року, узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, який отримавши кредитні кошти, з заявами про невиконання умов договору, або їх неналежне виконання з боку банку, не звертався протягом тривалого часу, виконував взяти на себе зобов`язання, не заперечуючи проти розміру щомісячних платежів, або незрозумілості умов і розміру погашення кредитної заборгованості.

Позивач ознайомлений з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис позивача на оспорюваному договорі.

Щодо доводів позивача про застосування нечесної підприємницької практики суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано на підтвердження цих обставин жодних доказів. Відповідачем у повному обсязі надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики.

Правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору позивач не скористався.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2022 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійснимзадовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що умови іпотечного кредитного договору змінені банком в односторонньому порядку - підвищена процентна ставка. Крім того, текст договору не містить графіку погашення процентів. Також позивач вважає незаконним встановлення згідно п. 3.3.15 договору одноразової комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту. Щодо висновків суду першої інстанції про несприятливі умови кредитного договору, послався на те, що позичальник внаслідок юридичної неграмотності не може належним чином проаналізувати кредитний договір та встановити, що його умови носять несправедливий характер, тому на банк покладено обов`язок не включати в кредитний договір умови які є несправедливими.

Посилається на те, що сам факт виконання кредитного договору не може свідчити про волевиявлення боржника про його укладення саме в такій редакції, оскільки таке виконання відбулось під впливом оману, а саме відсутності достовірної інформації яку мав би надати банк. Також позивач зазначив, що не обізнаний про укладення відповідачем та ПП «Прогрес-Риелт» генерального договору про співробітництво № 660/566-1-137 від 16.12.2005 року.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.03.2023 року роз`яснювалось Акціонерному товариству «Альфа - Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк», право подати до Одеського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, проте відзиву не надходило.

Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги ПАТ «Альфа-банк» отримало 31.03.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги АТ «Сенс Банк» отримало 07.06.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження отримана представником скаржника 11.04.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_1 повідомлений відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Представнику скаржника ОСОБА_2 судова повістка направлена на поштову адресу зазначену в апеляційній скарзі, рекомендоване повідомлення повернулось не врученим з зазначенням причини «адресат відсутній за вказаною адресою» та шляхом направлення повстки на електронну пошту зазначену в апеляційній скарзі та відповідній заяві, яка доставлена 07.06.2023 року, що підтверджується довідкою. Представник позивача просив судове засідання призначене на 19.06.2023 року провести без участі скаржника та його представника.

АТ «Сенс-Банк» судову повістку отримало 07.06.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Представником подана заява про розгляд справи без участі представника банку.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що істотні умови кредитного договору № 2007/669-19/84 від 18.12.2007 року узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, який отримавши кредитні кошти, з заявами про невиконання умов договору, або їх неналежне виконання з боку банку, не звертався протягом тривалого часу, виконував взяти на себе зобов`язання, не заперечуючи проти розміру щомісячних платежів, або незрозумілості умов і розміру погашення кредитної заборгованості. Банк виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та визначив графік погашення заборгованості за кредитом, визначив сукупну вартість кредиту і реальної процентної ставки на місяць, визначив, які суми позивач ОСОБА_1 зобов`язаний буде сплачувати щомісячно на протязі дії кредитного договору, про що повідомив позивача.

Суд зазначив, що позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

Позивач ОСОБА_1 правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Тому суд першої інстанції не вбачав підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом.

За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 18 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 2007/669-19/84, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 1500000 грн зі сплатою 13,25 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання з січня 2009 року по листопада 2027 року щомісячно рівними частинами по 6578,95 грн; у грудні 2027 року - 6578,35 грн з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 17 грудня 2027 року.

Пунктом 1.2. кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: фінансування інвестування житла-квартири будівельний АДРЕСА_1 .

Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту зазначено в Додатоку № 1 до договору.

Погашення заборгованості за договором здійснюється в порядку, розмірах і строках, передбачених п. 1.1.2., сплату процентів передбачено статтею 2 договору, відповідальність сторін статтею 4 договору.

Зазначені обставини свідчать про те, що спірний договір кредиту № 2007/669-19/84, підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору ОСОБА_1 не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору і в подальшому виконував його умови. Умови кредитного договору містять повну інформацію щодо кредитування: порядок перерахування коштів та періоду надання кредиту (п. 1.1, п.2.1), розмір процентної ставки (п. 1.1), порядок нарахування відсотків (п. 2.4.), зміна відсотків (п. 2.6.), порядок сплати відсотків (стаття 2), період внесення платежів (п. 1.1), порядок розрахунків та відповідальність за порушення умов договору (стаття4), визначено розмір щомісячного платежу (п. 1.1.).

Отже, враховуючи зміст кредитного договору, з моменту підписання цього договору позивач обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку щомісячно вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх нарахування та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Із матеріалів справи вбачається, що 03.10.2008 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 2007/669-19/84 від 18.12.2007 року, якою сторони змінили умови кредитування.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Посилання позивача на те, що при укладенні договору кредиту він був введений в оману, є безпідставними.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на

страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Судом встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов за оспорюваним кредитним договором, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, виконував умови кредитного договору, підписував додаткові угоди, тому відсутні підстави вважати дії відповідача при укладанні оспорюваного договору, як нечесну підприємницьку практику, що вводить споживача в оману.

Договір кредиту є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача.

Однак позивачем не надано суду доказів введення в оману.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, на порушення відповідачем абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши, що в тексті кредитного договору відсутній графік погашення процентів за договором.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які

збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були

зазначені у договорі.

В пункті 1.1 договору кредиту № 2007/669-19/84 від 18.12.2007 року визначено порядок погашення суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання - з січня 2009 року по листопада 2027 року щомісячно рівними частинами по 6578,95 грн. Статтею 2 договору кредиту передбачено порядок сплати процентів, а в додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною договору, міститься щомісячний графік погашення процентів.

Отже з часу підписання договору кредиту позивач обізнаний щодо оплатності кредиту, свого обов`язку сплачувати проценти, про їх розмір, суму процентів, яка підлягає сплати щомісячно; порядок їх сплати.

Посилаючись на положення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем в апеляційній скарзі не викладені обставини та не надано доказів щодо здійснених ним платежів, які не передбачені умовами договору.

Посилання позивача на те, що пункт 2.6 договору містить дискримінаційні умови зміни банком відсоткової ставки в односторонньому порядку не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (редакції на час виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими, встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

В укладеному договорі кредиту сторони передбачили умови зміни відсоткової ставки.

Так, пунктом 2.6. договору кредиту визначено, що у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління або Комітету з управління активами та пасивами АКБ «Укрсоцбанк», кредитор має право ініціювати зміну процентної ставки за надання кредиту, визначеної цим договором.

Про намір змінити розмір процентів за надання кредиту, кредитор зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за сім днів до дати початку їх введення, а також надати для укладення додаткову угоду про ведення змін до цього договору (п. 2.6.1. договору кредиту).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду доказів що умови договору щодо зміни відсоткової ставки є дискримінаційними.

Доводи апеляційної скарги про те, що умови договору, які надають банку право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення всієї суми отриманого кредиту, сплати відсотків, комісії, неустойки є дискримінаційними, не заслуговують на увагу.

Згідно ч. 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладення договору кредиту, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання обов`язку кредитодавцем щодо надання споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця.

Такі висновки зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).

За змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 не повідомляв банк про наявність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації, умов отримання, користування та повернення кредиту. Отримання кредиту споживач не заперечував. Укладений договір кредиту не суперечить нормам чинного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару за договором; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач ОСОБА_1 правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Разом з тим, слушними є доводи апеляційної скарги про те, що умови п. 3.3.15. договору кредиту, якими передбачена комісія за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку у розмірі 0,99% від суми кредиту є несправедливими.

Пунктом 3.3.15. договору кредиту передбачено, що в день укладення договору, визначеного п. 1.3.1. цього договору сплатити кредитору комісію за відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту шляхом внесення коштів готівкою в касу кредитора або шляхом перерахування коштів на рахунок в ООФ АКБ «Укрсоцбанк» МФО 328016.

У пункті 36.2 постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) міститься висновок про те, що «з 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції: статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті)».

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Колегія суддів вважає, що положення договору кредиту № 2008/669-19/84 від 18 грудня 2007 року, зазначені у пункті 3.3.15 договору, відповідно до якого позичальник зобов`язаний сплатити кредитору комісію за відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту, є несправедливими та підставою для підставою для визнання такого положення недійсним.

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності, зазначивши, що спірний договір укладено 18.12.2007 року, а позивач із позовом до суду звернувся 09.06.20016 року.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20)).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі № 311/1567/18 (провадження № 61-12371св19) зазначено, що: «порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Таким чином, початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання договору недійсним є день укладення оспорюваного договору».

Оскільки про оспорювані умови кредитного договору від 18 грудня 2007 року позивач був обізнаний з дня його укладення, то початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання недійсними його умов є день укладення договору, однак з позовом ОСОБА_1 звернувся у червні 2016 року. Тому позовна давність за вимогою в частині недійсності умови договору про сплату вказаної комісії є пропущеною, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним положень кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, а саме комісії за відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту, не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , але помилився у мотивах такого рішення.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, а саме комісії за відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2022 року в частині позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 червня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький