ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1768/23 Справа № 227/4120/21 Суддя у 1-й інстанції - Корнєєвої В.В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу №227/4120/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2022 року (суддя Корнєєва В.В., повний текст судового рішення складений 16 вересня 2022 року),

в с т а н о в и в:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у період з 26 січня 2021 року по 08 жовтня 2021 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Добропіллявугілля-видобуток». 08 жовтня 2021 року звільнений з роботи за станом здоров`я, з компенсацією за невикористану щорічну відпустку тривалістю 29 календарних днів. Вважає, що в порушення статті 116 КЗпП України відповідач не повідомив його про нараховані суми при звільнені та не здійснив виплату належних коштів, розмір яких згідно довідки відповідача складає 47830,85 грн, та приймаючи до уваги, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточний розрахунок, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 47830,85 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 жовтня 2021 року по 18 листопада 2021 року у розмірі 33737,48 гривень з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

З вказаним рішення не погодилось ДП «Добропіллявугілля-видобуток» та оскаржило його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити суму стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до платіжного доручення №8024 від 05 листопада 2021 року заборгованість невиплачених грошових коштів при звільненні за жовтень 2021 року була погашена 05 листопада 2021 року. Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. З врахуванням обставин справи відповідач вважає, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ні в рішенні суду, ні в заяві позивача не вказано, яких саме майнових втрат зазнав позивач. Також в своєму рішенні суд зазначив дату остаточного розрахунку 18 листопада 2021 року, що не відповідає дійсності, оскільки розрахунок здійснено 05 листопада 2021 року.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Хоменко А.С., просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає рішення суду першої інстанції повним, законним, обґрунтованим, винесеним із врахуванням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 в період з 26 січня 2021 року по 08 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 4-5).

Відповідно до наказу № 178 від 08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звільнено 08 жовтня 2021 року у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваної роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно статті 44 КЗпП України (а.с. 9).

Згідно із довідкою ДП «Добропіллявугілля-видобуток» № 1918 від 2 жовтня 2021 року заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 по заробітній платі станом на 11 жовтня 021 року становить 47830,85 грн (а.с. 6).

З довідок ДП «Добропіллявугілля-видобуток» від 20 жовтня 2021 року вбачається, що середньоденна заробітна плата станом на 11 жовтня 2021 року становить - 1204,91 грн, та середньомісячна заробітна плата становить 25098,36 грн (а.с. 10, 11).

Як вбачається з розрахунку утримання вартості побутового палива з заробітної плати працівника по ВП «ШУ «Добропільське» ш. «Добропільська» ОСОБА_1 було утримано грошові кошти за побутове паливо в розмірі 3512,35 грн (а.с. 45).

Згідно із реєстром на зарахування сум в ПАТ «Сбербанк» 000000/000000 за жовтень 2021 року ОСОБА_1 підприємством було зараховано суму заробітної плати у розмірі 44318,50 грн (а.с. 48).

З виписки АТ «Сбербанк» від 01 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 виплачено заробітну плату у розмірі 44318,50 грн 05 листопада 2021 року, а заробітну плату в розмірі 3515,18 грн - 19 листопада 2021 року (а.с. 57, 58).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі в повному обсязі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 47830,85 грн. Суд вважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33737,48 грн, виходячи з того, що відповідачем проведено повний розрахунок 19 листопада 2021 року.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за наступними підставами.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких визначено порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно із частинами 1, 2 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що позивач працював в ДП «Добропіллявугілля-видобуток» в період з 26 січня 2021 року по 08 жовтня 2021 року. Наказом № 178 від 08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваної роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно статті 44 КЗпП України.

ДП «Добропіллявугілля-видобуток» виплачено позивачу заробітну плату у розмірі 44318,50 грн - 05 листопада 2021 року, та в розмірі 3515,18 грн - 19 листопада 2021 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заробітної плати.

Отже, 08 жовтня 2021 року при звільненні з підприємства остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був, останній розрахунок проведено 19 листопада 2021 року.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений статтею 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постановах Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13, від 08 листопада 2017 року у справі №6-1626цс17, та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 462/4985/14-ц та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 758/4884/17-ц.

Таким чином, до правовідносин сторін застосовуються положення статті 117 КЗпП України, якщо працівнику не були виплачені належні від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, то за весь період затримки розрахунку при звільненні, до якого також може входити період невиконання рішення суду про стягнення указаних сум, з роботодавця підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за умов, передбачених наведеною статтею.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 визначено, що у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що з боку роботодавця має місце порушення права працівника на проведення повного розрахунку при звільненні, то наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсаційної виплати за порушення права на оплату праці - середнього заробітку весь час затримки розрахунку, починаючі з 09 жовтня 2021 року (наступного дня після звільнення) та по 18 листопада 2021 року включно, оскільки остання виплата позивачу здійснена була 19 листопада 2021 року.

Згідно з довідками ДП «Добропіллявугілля-видобуток» від 20 жовтня 2021 року середньоденна заробітна плата станом на 11 жовтня 2021 року становить - 1204,91 грн,

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 33737,48 грн.

З урахуванням зазначеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, судом надано належну оцінку наданим сторонами спору доказам, а також доводам учасників справи щодо предмету спору.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста