КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1158/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «УКРЕНЕРГО» про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з указаним позовом до ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО», в якому, з урахуванням поданих заяв про збільшення та зменшення позовних вимог, просила: скасувати наказ №430-к від 17 квітня 2020 року про її звільнення з роботи 21 квітня 2020 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженеру відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО»; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2020 року (наступний день після звільнення) до 15 жовтня 2020 року у розмірі 186 621,72 грн; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 12 000 грн, а також судові витрати у розмірі 4 204,82 грн - за сплату судового збору та 2 000 грн - за правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з серпня 2008 року вона працювала у ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» на різних посадах і остання посада, яку вона обіймала з 23 вересня 2019 року - посада провідного інженеру відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій відповідача.

17 квітня 2020 року відповідачем видано наказ № 430-к, відповідно до якого ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 21 квітня 2020 року за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

На думку позивача, фактично її звільнення відбулося не за угодою сторін, а внаслідок конфліктної ситуації, яка мала місце між нею та роботодавцем щодо погодження і надання їй відпустки в березні 2020 року, у зв`язку з фактичним ультиматумом адміністрації відповідача та шантажу ОСОБА_1 щодо не надання їй відпустки, що позбавляло позивача можливості здійснити відвідування санаторію разом з дитиною та змусило скласти заяву про її звільнення із займаної посади, начебто за угодою сторін, згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

При цьому, згодом, відповідач не погодився анулювати її заяву про звільнення.

У зв`язку з незаконним, на думку позивача, звільненням уважає, що їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, внаслідок втрати єдиного джерела доходів, змін у її житті.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, ОСОБА_1 вимушена була звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх порушених трудових прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що вказане рішення суду прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та за невідповідністю висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги її доводи щодо написання заяви про звільнення під тиском відповідача, які підтверджуються тим, що заява про звільнення була написана у позаробочий час о 19 год. 46 хв. перед відправленням потягу, у зв`язку з непогодженням безпосереднього керівництва ОСОБА_1 запланованої нею відпустки.

Зауважує, що її звернення до Дирекції з управління персоналом письмово щодо відмови у погодженні заяви на відпустку з 16 березня 2020 року безпосереднім керівництвом позивача підтверджує те, що між нею та відповідачем 12 березня 2020 року відбувся конфлікт та ОСОБА_1 вже шукала допомоги у захисті її трудових прав у керівництва.

Уважає той факт, що вона звернулася до суду та оскаржує незаконність її звільнення свідчить про непогодження позивача як зі звільненням, так і з порядком узгодження щорічної відпустки, яке мало місце 12 березня 2020 року в день написання заяви про звільнення.

Вказує, що між нею та відповідачем на момент 12 березня 2020 року не було спільної домовленості на звільнення за угодою сторін, адже з боку відповідача було шантажування її щодо узгодження або неузгодження щорічної відпустки та можливих негативних підстав звільнення.

19 січня 2022 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» - Федоренко В.С., в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилаючись на постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №820/3360/17, від 15 липня 2019 року №686/22102/18, 02 вересня 2019 року у справі №401/30/17, від 06 листопада 2019 року у справі №570/894/16-ц, зазначає, що на відміну від звільнення за власним бажанням факт відкликання працівником заяви про звільнення за угодою сторін не несе за собою жодних юридичних наслідків.

Зауважує, що позивач заяву про відкликання своєї заяви про звільнення від 12 березня 2020 року надіслала поштовим зв`язком ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» лише 24 березня 2020 року.

02 лютого 2022 року до суду надійшли письмові пояснення на відзив відповідача від ОСОБА_1 , в яких вона, зокрема, вказує, що текст заяви про звільнення за угодою сторін був заготовлений відповідачем, при цьому позивач була в стресовому стані і ніколи таких заяв не писала і не складала. Написанню заяви передувало зволікання та тиск відповідача щодо узгодження щорічної відпустки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи сторони позивача, що дійсною причиною звільнення ОСОБА_1 з роботи є психологічний тиск зі сторони керівництва відповідача не знайшли свого підтвердження, оскільки всі подані позивачкою заяви про надання їй відпусток були задоволенні роботодавцем, в обґрунтування таких доводів стороною позивача не було надано жодного належного і допустимого доказу, як і не було оскаржено зазначені дії, в установленому законом порядку.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що з серпня 2008 року позивач працювала у відповідача на різних посадах і остання посада, яку вона обіймала з 23 вересня 2019 року - посада провідного інженеру відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій відповідача.

10 березня 2020 року позивачем було подано на ім`я виконуючого обов`язки Голови правління ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» заяву про надання їй додаткової оплачуваної відпустки за сімейними обставинами, як матері, яка має дитину шкільного віку, 12 та 13 березня 2020 року (а.с. 36).

Згідно з наказом ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» №1091-к/в про надання відпустки від 12 березня 2020 року позивачу надана відпустка з 12 по 13 березня 2020 року включно (а.с. 37).

12 березня 2020 року ОСОБА_1 поштовим зв`язком було надіслано відповідачу заяву на ім`я Директора з управління персоналом у сприянні їй в отриманні щорічної відпустки з додатками, заяву про надання щорічної відпустки від 12 березня 2020 року, пояснювальну записку.

12 березня 2020 року позивачем подано на ім`я виконуючого обов`язки Голови правління ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» заяву про звільнення її з роботи за угодою сторін з 21 квітня 2020 року, яка була погоджена відповідачем.

16, 19 березня 2020 року ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» видані накази: №1134/1-к/в про надання відпустки (а.с. 48), №1171-к/в про надання відпустки (а.с. 52), №1172-к/в про надання відпустки (а.с. 53), відповідно до яких позивачу надано відпустку з 16 по 29 березня, з 30 березня по 08 квітня 2020 року, з 09 квітня 2020 року по 18 квітня 2020 року включно на підставі заяв ОСОБА_1

24 березня 2020 року позивачем надіслано поштовим зв`язком на ім`я виконуючого обов`язки Голови правління ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» заяву, в якій остання просила відкликати її заяву про звільнення з роботи від 12 березня 2020 року у зв`язку з запровадженням жорстких карантинних заходів (а.с. 49, 50).

31 березня 2020 року відповідачем було повідомлено позивача листом №01/12022 (а.с. 51), що відкликання її заяви про звільнення від 12 березня 2020 року неможливе, оскільки між позивачем, як працівником, та відповідачем, як роботодавцем, досягнуто згоди.

17 квітня 2020 року відповідач повідомив ОСОБА_1 листом №01/14192, що її заява від 15 квітня 2020 року про надання їй відпустки буде задоволена і їй буде надана відпустка (а.с. 54).

17 квітня 2020 року ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» видано наказ №430-к, відповідно до якого позивача звільнено з роботи з 21 квітня 2020 року за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

24 квітня 2020 року позивачем було надіслано поштовим зв`язком заяву на адресу керівника ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» щодо її незаконного звільнення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (стаття 3 КЗпП України).

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

У разі коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

При цьому законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1269цс16.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 квітня 2019 року у справі №759/11508/16-ц (провадження №61-14807св18), від 27 травня 2020 року у справі №404/6236/19 (провадження №61-21869св19), від 07 жовтня 2020 року у справі №234/3268/19 (провадження №61-2147св20).

Отже, відсутність обопільної згоди відповідача, як роботодавця, та позивача, як працівника, виключає можливість анулювання наказу про припинення трудового договору, винесеного на підставі пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що угода про припинення трудового договору за угодою сторін оформлена між сторонами шляхом подання ОСОБА_1 заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 21 квітня 2020 року, в якій позивач особисто зазначила, що ця заява написана нею власноручно та без примусу. Претензій матеріального або іншого характеру до відповідача та/або його працівників не має.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що взаємної згоди ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО» та ОСОБА_1 щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України між сторонами досягнуто не було.

Натомість, домовленість сторін про припинення трудового договору відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України дійсно існувала, про що достеменно свідчить заява позивача від 12 березня 2020 року.

Окрім того, в заяві від 24 березня 2020 року про відкликання (анулювання) заяви про звільнення від 12 березня 2020 року ОСОБА_1 було зазначено лише причина запровадження жорстких карантинних заходів.

При цьому, пояснення апелянта щодо незазначення в заяві про відкликання (анулювання) заяви про звільнення інших причин, на які вона посилається як на підставу для визнання її звільнення незаконним, не заслуговують на увагу суду, оскільки не підтверджені жодними доказами та є лише припущеннями позивача.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що підставою для звільнення стала особиста письмова заява позивача, яка містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін. При цьому згідно зі змістом заяви, датованої 12 березня 2020 року, яка міститься в матеріалах справи, позивач власноручно написала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін з 21 квітня 2020 року. Вказана заява була прийнята відповідачем, про що свідчить проставлена на ній резолюція «погоджено», тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачем під час розгляду справи як судом першої, так і апеляційної інстанції не доведено, що дійсною причиною її звільнення з роботи є психологічний тиск зі сторони керівництва ПрАТ «НАЕК «УКРЕНЕРГО», оскільки всі подані ОСОБА_1 заяви про надання їй відпусток були задоволенні роботодавцем, про що також було обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження тиску та шантажу з боку відповідача по відношенню до ОСОБА_1 суду не надано та під час розгляду справи не встановлено.

Доводи апелянта, що написання заяви про звільнення під тиском відповідача підтверджується тим, що ця заява була написана у позаробочий час о 19 год. 46 хв. перед відправленням потягу, у зв`язку з непогодженням безпосереднього керівництва ОСОБА_1 запланованої нею відпустки, є неспроможними, оскільки безпосередньо на самій заяві не вказано час її складення, а посилання позивача на фотознімок або скріншот з телефону не підтверджує цієї обставини з огляду на те, що з цього фотознімку або скріншоту неможливо встановити коли і ким він зроблений.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що звільнення позивача проведено відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав для її поновлення на роботі немає, тому як наслідок відсутні підстави для стягнення середнього заробітку час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

З огляду на зазначене, аргументи апеляційної скарги не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі, не спростовують правильних висновків суду щодо відмови у задоволенні позову, а також не свідчать про порушення судом норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник