Справа № 463/4955/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/800/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Марчук А.М., представника апелянта ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

В жовтні 2016 року ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07 березня 2023 року клопотання представника позивачів адвоката Марчука А.М. задоволено частково.

Призначено у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним повторну посмертну судово-психіатричну експертизу на вирішення експертів поставлено наступні питання:

1. Чи в наданих на судову експертизу медичних документах (історіях хвороби) є фактичні дані, які дають підстави для висновку про те, що в момент вчинення заповіту 11 квітня 1997 року ОСОБА_5 приймав наркотичні чи інші медичні препарати, які впливали на його здатність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними?

2. Чи в момент вчинення заповіту 11 квітня 1997 року ОСОБА_5 знаходився в такому стані (стані здоров`я, зокрема психічному та психологічному), при якому він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними?

Оплату вартості проведення експертизи покладено на позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в рівних частках.

Проведення експертизи доручено експертам Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» (36013 м. Полтава, вул. Медична,1), попередити експертів про кримінальну відповідальність згідно з ст.ст.384, 385 КК України.

В розпорядження експертів надано матеріали цивільної справи №463/4955/16-ц (№ 2/463/221/18), медичну документацію Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи", (медичні карти стаціонарного хворого: №8177 (з 19.09.1994 по 15.10.1994 рік), № 2870 (з 20.03.1995 по 14.04.1995 рік), №3713 (з 14.04.1995 по 03.05.1995 рік), № 3622 (з 21.04.1997 по 21.05.1997 рік); Комунального некомерційного підприємства "Лікарня "Госпіс" м. Львова; Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний Центр медико - соціальної експертизи"

Роз`яснено сторонам положення ст.109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі.

Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи.

Зокрема покликається на те, що суд не зазначив які саме сумніви існують у правильності висновку експерта, які необхідно усунути шляхом проведення експертизи, зокрема суд призначив повторну експертизу без будь якої мотивації, без дослідження нових доказів чи обставин, які б вказували, що експертом не було враховано таких при наданні висновку.

Також, вважає, що експертом надано однозначну відповідь на питання перше поставлене перед експертами, а саме, що відповідно до медичної документації ОСОБА_5 станом на дату складання спірного заповіту наркотичні препарати не приймав. Жодних пояснень в чому даний висновок є неправильним чи суперечним, суд не надав.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 на підтримання вимог апеляційної скарги, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Марчук А.М. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Звернувшись з позовом про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зазначали, що спадкодавець ОСОБА_5 на момент складання оспорюваного заповіту в силу свого фізичного та психічного стану здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 225 ЦК України заповіт як правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, є оспореним та може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Оспорений заповіт може бути визнаний недійсним у випадку, передбаченому частиною другою статті 1257 ЦК України у разі, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 за наслідками розгляду справи № 204/1064/16-ц (провадження № 61-21834св19) та від 13 січня 2023 року за наслідками розгляду справи № 750/6976/20 (провадження № 61-7335св22) наголошено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року за наслідками розгляду справи № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року за наслідками розгляду справи 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26 травня 2021 року за наслідками розгляду справи № 639/348/17 (провадження № 4822св21).

З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, виходив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), у якій, крім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням позивачів ухвалою суду від 26 грудня 2018 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" (адреса місцезнаходження: м. Львів, вул. Кульпарківська, 95), а на їх вирішення поставлено питання :

1. Чи в наданих на судову експертизу медичних документах (історіях хвороби) є фактичні дані, які дають підстави для висновку про те, що в момент вчинення заповіту 11 квітня 1997 року ОСОБА_5 приймав наркотичні чи інші медичні препарати, які впливали на його здатність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними?

2. Чи в момент вчинення заповіту 11 квітня 1997 року ОСОБА_5 знаходився в такому стані (стані здоров`я, зокрема психічному та психологічному), при якому він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними?

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №20/к від 05.03.2020 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на момент складання заповіту від 11 квітня 1977 року дані про прийом ним наркотичних середників відсутні; в зв`язку із недостатністю та суперечливістю даних про психічний стан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповісти на поставлене питання «Чи в момент вчинення заповіту 11 квітня 1997 року ОСОБА_5 знаходився в такому стані (стані здоров`я, зокрема психічному та психологічному), при якому він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними?» не надається можливим.

Задовольняючи заяву про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, суд вірно виходив з того, що висновок експертизи не дає відповіді на питання про те чи на час укладення заповіту ОСОБА_5 міг чи не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними по наявних у справі здобутих даних про психічний стан особи, що позбавляє суд прийняти будь-яке рішення у справі.

Експертами під час проведення експертизи допущено неправильність, оскільки описуючи отримані дані про психічний стан особи, які встановлені при дослідженні об`єктів з однієї сторони експерти вказали, що «на час укладення правочину ОСОБА_5 виявляв розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (алкоголізація, черепно-мозкові травми, епілепсія) з психоорганічним синдромом неуточненого ступеню вираженості», а той же час в іншій частині зазначили, «що у зв`язку з недостатністю та суперечливістю даних про психічний стан ОСОБА_5 відповісти на питання експертизи, в тому числі чи в момент вчинення заповіту 11 квітня 1997 року ОСОБА_5 знаходився в такому стані (стані здоров`я, зокрема психічному та психологічному), при якому він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними не надається можливим.»

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Оскільки за фактично встановленими обставинами справи вбачається, що висновок експерта не дає відповіді на питання про те чи на час укладення заповіту ОСОБА_5 міг чи не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, то в суду були всі підстави, визначені статтею 113 ЦПК України для задоволення відповідного клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду про необхідність призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що предметом позовних вимог є спадковий спір про визнання недійсності заповіту, за наслідком розгляду якого буде визначення права власності сторін у справі на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 . Відтак, для встановлення обґрунтованості заявлених позовних вимог чи їх необґрунтованості, суду необхідно керуватися лише достовірно встановленими обставинами у справі.

Всі наявні докази в сукупності будуть оцінні судом першої інстанції для постановлення вмотивованого висновку у справі.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість ухвали суду про призначення експертизи.

При цьому суд звертає увагу, що не проведення такої повторної експертизи призведе до порушення прав як позивача, так і відповідача на повне та всебічне встановлення всіх обставин справи.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V.v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції постановив ухвалу, яка відповідає вимогам процесуального законодавства.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 07 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.06.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.