П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2023 року м. Київ

Справа №755/5429/22

Провадження № 22-ц/824/4228/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 29 березня 2023 року

Повний текст постанови складено 03 квітня 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Дубчак Лесею Сергіївною на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року, ухваленого у складі судді Яровенко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 08 вересня 2016 року між сторонами було укладено. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою для розірвання шлюбу є те, що спільне життя у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не склалось через відсутність взаєморозуміння між позивачем і відповідачем, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки.

Протягом тривалого часу сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають різні погляди на шлюб та сім`ю.

Позивач та відповідач вже тривалий час проживають окремо, сумісне проживання між сторонами припинено, вони не ведуть спільного господарства, а відносини подружжя між ними фактично припинені. Кожен із подружжя живе окремим життям та своїми інтересами.

Між сторонами втрачені всі духовні та фізичні зв`язки, окрім спілкування з метою визначення питань щодо дитини та турботи про неї.

За переконанням сторін подальшого сенсу продовжувати сімейні відносини немає, оскільки як у позивача так і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, різних цінностей та життєвих орієнтирів, втрачено почуття любові один до одного. Примирення між ними не вбачається можливим.

Вважають, що причини, які спонукають позивача просити суд про розірвання шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя із відповідачем як подружжя та збереження між ними шлюбу суперечитиме інтересам як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 08 вересня 2016 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 2298) ,розірвано.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Дубчак Л.С. подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на мотиви припинення шлюбних відносин сторін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що відповідач про день та час розгляду справи не повідомлялася належним чином.

Зауважує, що оскільки суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності та без об`єктивної можливості бути почутою навіть через подані процесуальні документи, які судом не прийняті до уваги, це є обов`язковою підставою для скасування рішення у справі.

Стверджує, що в своїй позовній заяві ОСОБА_1 не вказував про те, з якої дати він вважає припинення шлюбно-сімейних відносин, а неправдива заява позивача про припинення шлюбних відносин, не відповідає дійсності.

Зазначає, що судом першої інстанції в мотивувальній частині зазначено підстави розірвання шлюбу, які не підтверджуються жодними належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами, зазначивши, що "оскільки із-за неправильної поведінки сторони втратили довіру".

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 листопада 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року відкрито провадження апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Дубчак Л.С. на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від04 жовтня у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та витребувано з Дніпровського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 755/5429/22 за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

08 лютого 2023 року матеріали цивільної справи № 755/5429/22 за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Дубчак Л.С. підтримала доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить із такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки із-за неправильної поведінки сторони втратили довіру та повагу один до одного, шлюбні стосунки не підтримують, примирення міє сторонами неможливе, а тому зберегти сім`ю не надається можливим.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 вересня 2016 року сторони зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Проте, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року в справі № 442/6319/16-ц.

Матеріалами справи встановлено, що висновки суду щодо розірвання шлюбу сторони не оскаржують.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з посиланням суду у мотивувальній частині на те, що "оскільки із-за неправильної поведінки сторони втратили довіру", з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до позовної заяви, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що спільне життя у не склалось через відсутність взаєморозуміння між позивачем і відповідачем, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки.

Протягом тривалого часу сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають різні погляди на шлюб та сім`ю.

Позивач та відповідач вже тривалий час проживають окремо, сумісне проживання між сторонами припинено, вони не ведуть спільного господарства, а відносини подружжя між ними фактично припинені. Кожен із подружжя живе окремим життям та своїми інтересами.

Між сторонами втрачені всі духовні та фізичні зв`язки, окрім спілкування з метою визначення питань щодо дитини та турботи про неї.

Підстав для примирення не вбачав.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 265 ЦПК України в описовій частині рішення зазначаються, зокрема стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Пунктами 1-3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема:

фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині судового рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, посилання суду на ту обставину, що "оскільки із-за неправильної поведінки сторони втратили довіру" невідповідає матеріалам справи, не підтверджується жодними доказами та є помилковим, по суті не є навіть викладенням позиції позивача. Дані обставини судом першої інстанції під час розгляду справи не досліджувались та не встановлювались.

Отже, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини посилання суду на те, що "оскільки із-за неправильної поведінки сторони втратили довіру".

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно зазначено датй припинення шлюбних відносин а саме з липня 2020 року, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки судом першої інстанції в судовому рішенні зазначено лише пояснення позивача в судовому засіданні, під час якого він вказував, що починаючи з липня 2020 рорку у подружжя шлюбно-сімейні відносини припинилися а тому колегія суддів їх відхиляє.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції та виключення з мотивувальної частини рішення посилання на те, що сторони "втратили довіру та повагу один до одного із - за неправильної поведінки ".

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою адвокатом Дубчак Лесею Сергіївною - задовольнити частково.

Виключити з мотивувальноїчастини рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року посилання суду на те, що сторони "втратили довіру та повагу один до одного із - за неправильної поведінки".

В іншій оскаржуваній частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: .Д. Поливач

О.І. Шкоріна