Справа № 495/2026/23
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

16 березня 2023 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

судді Заверюха В.О., при секретарі - Червинській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_1 відповідно до ст.193 ЦПК України звернувся до суду з зустрічним позов до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути на його користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого самостійно виховує батько ОСОБА_1 без участі матері ОСОБА_2 , у розмірі 1 000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення зустрічного позову і до досягнення дитиною повноліття, визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 та відібрати малолітню дитину у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері.

Короткий зміст та обґрунтування первісного позову

06.07.2019 року сторони зареєстрували шлюб у Білгород-Дністровському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №215, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 06.07.2019 року. Від шлюбу мають спільного малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 21.01.2020 року, актовий запис №849. Позивач зазначає, що між ними спільне сімейне життя не склалось, з початку жовтня 2022 року сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому випадку призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин з кінця листопада 2022 року. На даний час вони фактично припинили шлюбні відносини, однією сім`єю не проживають, оскільки кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. З кінця листопада 2022 року спільне господарство не ведуть, сумісне проживання припинено та подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. З 26.02.2023 року спільна малолітня дитини, яка з середини грудня 2022 року проживала з ОСОБА_1 за місцем його мешкання - АДРЕСА_1 , проживає разом з нею за місцем її мешкання - АДРЕСА_2 . Починаючи з того часу, як були фактично припинені шлюбні відносини між ними, відповідач, як батько перестав брати участь в утриманні спільної дитини, будь-якої матеріальної допомоги не надає, до теперішнього часу будь-яких грошових коштів на утримання малолітньої дитини не надходило, угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Відповідач в свою чергу являється батьком дитини, а отже зобов`язаний забезпечити належний рівень життя дитині, є молодою особою, фізично здоровим та має працездатний вік, інших утриманців не має.

Короткий зміст та обґрунтування зустрічного позову

06.07.2019 року сторони зареєстрували шлюб у Білгород-Дністровському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №215, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 06.07.2019 року. Від шлюбу мають спільного малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 21.01.2020 року, актовий запис №849. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалось, з початку жовтня 2022 року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому випадку призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. З кінця листопада 2022 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть та сумісне проживання припинено. Починаючи з середини грудня 2022 року спільна дитина проживала разом зі ОСОБА_1 за адресою реєстрації його місця проживання: АДРЕСА_1 , яку він самостійно виховував та мав намір продовжувати самостійно виховувати без участі матері. Однак, 26.02.2023 року відповідач ОСОБА_2 самовільно, без його згоди як батька, за відсутності будь-яких домовленостей, протиправно, всупереч його волі і бажання дитини, змінила місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , після чого пред`явила до ОСОБА_1 позов про стягнення аліментів. Спільна дитина, після таких дій проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зі своєю матір`ю ОСОБА_2 .. Коли дитина проживала з батьком, спільний син завжди був належним чином забезпечений, погодований. ОСОБА_2 поміж тим не проявляє до сина належної уваги, не цікавиться його вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю в роботі. Єдиною метою відібрання у ОСОБА_1 дитини та самовільне зміна її місця проживання є доведення перед судом підстав для стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів, при цьому до 26.02.2023 року ОСОБА_1 самостійно, без участі матері, виховував дитину, яка проживала за місцем його мешкання. Так, згідно акту мешканців ОСББ «Тіра» від 20.02.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 . З цього Акту чітко вбачається, що ОСОБА_1 проживає з дитиною самостійно без будь-яких інших осіб, в тому числі без матері дитини з середини грудня 2022 року, з того періоду він здійснює самостійне виховання дитини. Крім того, сама ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 нотаріально посвідчену заяву на ім`я компетентних органів, у якій вона сама зазначає про те, що даною заявою вона повідомляє всі компетентні органи та установи про те, що з середини грудня 2022 року спільний син проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_1 , окремо від неї та який самостійно виховує спільну дитину без її участі та з того періоду однією сім`єю не проживають, фактично шлюбні відносини припинені. Матеріальний стан ОСОБА_1 дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, одягом, освітою, корисним дозвіллям - відвідуванням дитячих таборів, ігрових, розважальних та спортивних центрів тощо, оскільки він є діючим адвокатом та здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, що підтверджується посвідченням адвоката України №003694 від 20 березня 2019 року, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ОД №003694, видане 20 березня 2019 року Радою адвокатів Одеської області та актуальною роздруківкою профілю адвоката з Кабінету адвоката веб-порталу НААУ. Про належний матеріальний стан позивача також свідчить сукупний дохід, який за 2022 рік склав 415 459 гривень 95 копійок, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу форма ОК-5 від 22 лютого 2023 року та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку та військового збору відповідь на запит електронному вигляді від 22 лютого 2023 року. Житло ОСОБА_1 дає можливість проживання дитини, забезпечення її достатнім рівнем проведення власного дозвілля. Необхідність визначення місця проживання сина з ОСОБА_1 викликана тим, що фактично з грудня 2022 року дитина проживає зі батьком, який його самостійно виховує без участі матері, а також неналежною поведінкою самої матері по відношенню до дитини, відсутністю поваги до нього та прояву інтересу до його виховання, самовільним зміненням місця проживання дитини з метою стягнення на свою користь аліментів. Тим самим ОСОБА_2 , як мати фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого сина. Намагання позивача визначити місце проживання дитини з ним пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її право на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження сталих соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею та дідом, надання йому можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька. Позивач судимості ані в Україні ані за її межами не має, що підтверджується повним витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 26 лютого 2023 року № ВР-000706910, на наркологічному обліку та обліку психіатра, тощо не перебуває, боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину не має, жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них не має, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому, що свідчить про нормальний фізичний стан позивача, необхідний для догляду за дитиною та можливість брати активну участь у його вихованні та дозвіллі. Інших засобів впливу на відповідача та ефективних шляхів вирішення спірного питання щодо визначення місця проживання сина з позивачем, як звернення до суду, він не має. Крім того, при визначенні місця проживання дитини разом зі позивачем та у зв`язку з доведеним фактом того, що тривалий час дитина проживає разом з ним та перебуває на його утримання, мати проживає окремо, участі у вихованні дитини не приймає, а позивач здійснює самостійне виховання дитини, позивач просить стягнути на свою користь з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого самостійно виховує батько ОСОБА_1 без участі матері ОСОБА_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення зустрічного позову і до досягнення дитиною повіноліття.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2023 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2023 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднаний в одне провадження.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2023 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору залучено орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.03.2023 року прийнята відмова ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та п ровадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - закрито.

Позивач в судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини які зазначені в позові та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги зустрічного позову визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору повідомлявся про розгляд справи.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, докази, суд приходить до наступного висновку.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

06.07.2019 року сторони зареєстрували шлюб у Білгород-Дністровському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №215, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 06.07.2019 року. Від шлюбу мають спільного малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 21.01.2020 року, актовий запис №849.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З початку жовтня 2022 року сімейне життя сторін поступово погіршувалося, що в кінцевому випадку призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин з кінця листопада 2022 року. На даний час сторони фактично припинили шлюбні відносини, однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть, сумісне проживання припинено та за глибоким переконанням позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Починаючи з середини грудня 2022 року спільна дитина проживала разом з позивачем ОСОБА_1 за адресою реєстрації його місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 , яку він самостійно виховував та мав намір продовжувати самостійно виховувати без участі матері. Однак, 26.02.2023 року відповідач ОСОБА_2 самовільно, без його згоди як батька, за відсутності будь-яких домовленостей, протиправно, всупереч його волі і бажання дитини, змінила місце проживання малолітнього сина та спільна дитина, після таких дій проживає з своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Коли дитина проживала з батьком, спільний син завжди був належним чином забезпечений, погодований. Відповідач ОСОБА_2 поміж тим не проявляє до сина належної уваги, не цікавиться його вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю в роботі. Єдиною метою відібрання у ОСОБА_1 дитини та самовільне зміна її місця проживання є доведення перед судом підстав для стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів, при тому, що до 26.02.2023 року позивач ОСОБА_1 самостійно, без участі матері виховував дитину, яка проживала за місцем його мешкання. Так, згідно акту мешканців ОСББ «Тіра» від 20.02.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 . З цього Акту чітко вбачається, що ОСОБА_1 проживає з дитиною самостійно без будь-яких інших осіб, в тому числі без матері дитини з середини грудня 2022 року, з того періоду він здійснює самостійне виховання дитини. Крім того, сама ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 нотаріально посвідчену заяву на ім`я компетентних органів, у якій вона сама зазначає про те, що даною заявою вона повідомляє всі компетентні органи та установи про те, що з середини грудня 2022 року спільний син проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_1 , окремо від неї та який самостійно виховує спільну дитину без її участі та з того періоду однією сім`єю не проживають, фактичні шлюбні відносини припинені. Матеріальний стан ОСОБА_1 дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, одягом, освітою, корисним дозвіллям - відвідуванням дитячих таборів, ігрових, розважальних та спортивних центрів тощо, оскільки він є діючим адвокатом та здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, що підтверджується посвідченням адвоката України №003694 від 20 березня 2019 року, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ОД №003694, видане 20 березня 2019 року Радою адвокатів Одеської області та актуальною роздруківкою профілю адвоката з Кабінету адвоката веб-порталу НААУ. Про належний матеріальний стан позивача також свідчить сукупний дохід, який за 2022 рік склав 415 459 гривень 95 копійок, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу форма ОК-5 від 22 лютого 2023 року та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку та військового збору, відповідь на запит електронному вигляді від 22 лютого 2023 року. Житло ОСОБА_1 дає можливість проживання дитини, забезпечення її достатнім рівнем проведення власного дозвілля. Необхідність визначення місця проживання сина з ОСОБА_1 викликана тим, що фактично з грудня 2022 року дитина проживає з батком, який його самостійно виховує без участі матері, а також неналежною поведінкою самої матері по відношенню до дитини, відсутністю поваги до нього та прояву інтересу до його виховання, самовільним зміненням місця проживання дитини з метою стягнення на свою користь аліментів. Тим самим ОСОБА_2 , як мати фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого сина. Намагання позивача визначити місце проживання дитини з ним пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її право на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження сталих соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею та дідом, надання йому можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька. Позивач судимості ані в Україні ані за її межами не має, що підтверджується повним витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 26 лютого 2023 року № ВР-000706910, на наркологічному обліку та обліку психіатра, тощо не перебуває, боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину не має, жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них не має, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому, що свідчить про нормальний фізичний стан позивача, необхідний для догляду за дитиною та можливість брати активну участь у його вихованні та дозвіллі. Інших засобів впливу на відповідача та ефективних шляхів вирішення спірного питання щодо визначення місця проживання сина з позивачем, як звернення до суду, він не має.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, зв`язок дитини з батьком, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб спільна дитина проживала разом з батьком, про що свідчить відповідна заява відповідача про визнання позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком.

Щодо відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері.

Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК Українисуд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно із пунктами 2-5 частини першої ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад.

Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Судом встановлено, що відповідач, як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю малолітньою дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог в частині відібрання дитини без позбавлення її батьківських прав.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2 , без позбавлення останньої батьківських прав, для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідач, як мати не позбавлена права спілкуватися з дитиною та не обмежена у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків.

Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідач, відповідно до ч.3 ст.170 СК України, не позбавлена можливості повернути дитину.

Щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Відповідач, як мати не надає матеріальну допомогу на утримання спільної дитини, проте являється матір`ю дитини, а отже зобовязана забезпечувати належний рівень життя дитині, є молодою особою, фізично здоровою та має працездатний вік, інших утриманців не має. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов`язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України).

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дітей, суд враховує обставини, інтереси сторін та потреби дітей.

З огляду на правові позиції п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей з можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу.

Враховуючи обставини справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, виходячи із засад справедливості та захисту прав дитини, а дитині має забезпечуватися такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя та повноцінного розвитку, враховуючи, що ст.180 СК України покладає обов`язок утримувати дитину на обох батьків, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого самостійно виховує батько ОСОБА_1 без участі матері ОСОБА_2 , у розмірі 1 000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення зустрічного позову, а саме з 01.03.2023 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Керуючись ст.ст.4, 12-13, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з фактом самостійного виховання малолітньої дитини батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого самостійно виховує батько ОСОБА_1 без участі матері ОСОБА_2 , у розмірі 1 000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення зустрічного позову, а саме з 01.03.2023 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Заверюха В.О.