РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/1703/23

Провадження № 22-ц/4815/491/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,

суддів: Ковальчук Н.М.,

Хилевича С.В.,

секретар Крижов В.С.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство "Універсал Банк",

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Січкаря Віталія Олеговича, діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року, ухвалену у складі судді Левчука О.В. в м. Рівне, дата складення повного тексту ухвали 02 лютого 2023 року, у справі за позовом адвоката Ганенко Олександри Іванівни, діючої від імені Акціонерного товариства "Універсал Банк", до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2023 року адвокат Ганенко Олександра Іванівна, діюча від імені Акціонерного товариства "Універсал Банк", звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по кредитному договору № 019-2008-1296 від 25.04.2008 року в загальній сумі 20 285,11 доларів США, а також судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що боржник за кредитним договором від 25.04.2008 року ОСОБА_1 не виконує обов`язки, покладені на нього кредитним договором, не повертає кредит та проценти, станом на 14.12.2022 року загальна заборгованість за вказаним кредитним договором становить 20 285,11 доларів США. В забезпечення виконання зазначеного кредитного договору між кредитором (банком) та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були укладені 25.04.2008 року окремі договори поруки.

Оскаржуваною ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року було задоволено заяву адвоката Ганенко Олександри Іванівни, діючої від імені Акціонерного товариства "Універсал Банк", про забезпечення позову. Суд ухвалив:

--- забезпечити позов Акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 20 285 доларів США 11 центів шляхом накладення арешту на майно, а саме:

земельну ділянку, кадастровий номер: :01:004:0009, площею: 0,0587 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що належить на праві власності ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

земельну ділянку, кадастровий номер: :01:004:0008, площею: 0.1001 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить на праві власності ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

1/5 частки, що належить ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) у спільній сумісній власності на майно: житловий будинок, з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею: 140.2 кв.м, житловою площею: 86.7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

3/5 частки, що належить ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) у спільній сумісній власності на майно: житловий будинок, з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею: 140.2 кв.м., житловою площею: 86.7 кв.м,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить вказану ухвалу суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову. При цьому послався на порушення норм процесуального права.

Зокрема, зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що протягом усього строку дії кредитного договору та до моменту введення воєнного стану ОСОБА_1 належним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, після введення воєнного стану неодноразово ініціював перед банком проведення реструктуризації заборгованості.

Також, вказав, що поза увагою суду залишилось те, що забезпечення позову на майбутнє, у випадку можливого наміру відповідача продати нерухоме майно, діючим законодавством не передбачено. Позивач не надав доказів того, що відповідачі мають намір вчинити дії по відчуженню нерухомого майна, таким чином відсутнє підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення про задоволення позову.

У своєму відзиві адвокат Ганенко Олександра Іванівна, діюча від імені АТ Акціонерного товариства "Універсал Банк", просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 11.04.2023 року об 11-15 годині, однак учасники справи, крім представника позивача, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися. Від скаржника надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та його представника. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність ухвали вимогам процесуального закону, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У справі встановлено таке.

Цей позов подано у січні 2023 року (а.с.1-5).

Із наявної в ЄДРСР ухвали суду першої інстанції від 10.02.2023 року вбачається, і це не заперечується сторонами, що провадження у справі за цим позовом було відкрито 10.02.2023 року.

У своїй заяві від 25.01.2023 року, поданій до суду 31.01.2023 року, представник позивача просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, а саме:

земельну ділянку, кадастровий номер: :01:004:0009, площею: 0.0587 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що належить на праві власності ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

земельну ділянку, кадастровий номер: :01:004:0008, площею: 0.1001 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить на праві власності ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

1/5 частки, що належить ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) у спільній сумісній власності на майно: житловий будинок, з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею: 140.2 кв.м., житловою площею: 86.7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

3/5 частки, що належить ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) у спільній сумісній власності на майно: житловий будинок, з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею: 140.2 кв.м., житловою площею: 86.7 кв.м.,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-9).

Вказана заява обґрунтована тим, що відповідачі не сплачують грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, що стало підставою для пред`явлення позову про дострокове стягнення заборгованості в судовому порядку. А невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення, ухваленого в подальшому в цій справі.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна є достатнім та співмірним видом забезпечення позову в цій справі. Також суд виходив з того, що вжиті заходи забезпечення позову в даному випадку спрямовані виключно на обмеження суб`єктивних прав відповідачів, як власників нерухомого майна, щодо вчинення дій з можливого його відчуження на період вирішення спору. Також суд виходив з того, що позивачем заявлено до відповідачів вимоги майнового характеру, а саме стягнення заборгованості в сумі 20 285,11 доларів США, яка є досить значною, відповідачі мають реальну можливість розпорядитись своїми коштами та відчужити належне їм інше не іпотечне майно на користь інших осіб, що в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. А тому, як вважав суд, слід дійти висновку про наявність підстав для забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст.18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом ст.151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Згідно з ч.1 ст.150 зазначеного Кодексу позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1); забороною вчиняти певні дії (п.2).

За ч.3 ст.150 вказаного Кодексу заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову": єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви особи, яка бере участь у справі (п.1.); розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи-підприємця; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням цих заходів (п.4.).

Отже, закон пов`язує забезпечення позову з неможливістю чи утрудненням виконання судового рішення.

Вважаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою, апеляційний суд враховує, що оскільки спір між сторонами виник відносно стягнення кредитної заборгованості в розмірі 20 285,11 доларів США,то ухвала суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення позову за заявою позивача є законною і співмірною із заявленими вимогами, такою, що достатнім чином мотивована.

Так, суд вірно встановив, що вжиті заходи забезпечення позову в даному випадку спрямовані виключно на обмеження суб`єктивних прав відповідачів, як власників нерухомого майна, щодо вчинення дій з можливого його відчуження на період вирішення спору.

Також суд обґрунтовано враховував, що позивачем заявлено до відповідачів вимоги майнового характеру, а саме стягнення заборгованості в сумі 20 285,11 доларів США, яка є досить значною, що відповідачі мають реальну можливість розпорядитись своїми коштами та відчужити належне їм інше не іпотечне майно на користь інших осіб, що в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. А тому, як обґрунтовано вважав суд, слід дійти висновку про наявність підстав для забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем.

Суд апеляційної інстанції до того ж враховує й те, що накладенням арешту на вказане майно жодним чином не порушуються права й інтереси відповідачів, адже заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.

Таким чином, оскаржувана ухвала є законною і обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на те, що забезпечення позову на майбутнє, у випадку можливого наміру відповідача продати нерухоме майно, діючим законодавством не передбачено, на ненадання позивачем доказів на підтвердження наміру відповідачів вчинити дії по відчуженню нерухомого майна, а також на підтвердження існування реальної загрози невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення про задоволення позову.

При цьому апеляційний суд виходить з ціни позову (20 285,11 доларів США), фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу забезпечення позову призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, як такі, що не містять в собі підстав для скасування оскаржуваної ухвали, підлягають залишенню поза увагою й посилання скаржника на те, що протягом усього строку дії кредитного договору та до моменту введення воєнного стану ОСОБА_1 належним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, після введення воєнного стану неодноразово ініціював перед банком проведення реструктуризації заборгованості.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не вказують на такі її порушення, що вплинули на правильність вирішеного судом питання, апеляційний суд вважає за необхідне на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Січкаря Віталія Олеговича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 12 квітня 2023 року.

Головуючий Майданік В.В.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.