ПОСТАНОВА

Іменем України

14 червня 2023 року м. Кропивницький

справа № 401/2224/22

провадження № 22-ц/4809/643/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Світловодська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Волошина Н. Л.) від 17 січня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

13 вересня 2022 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Світловодської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю.

Позов обґрунтовано тим, що згідно зі свідоцтвом на право власності на житло № НОМЕР_1 , виданим будівельною фірмою «Олександріябуд» 15 червня 1995 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частках.

12 серпня 1995 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5 , а з 14 лютого 1996 року вона проживає і зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

.

У вересні 1996 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виїхали до російської федерації, а позивачка та її чоловік залишилися проживати у спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла на території російської федерації. Після її смерті відкрилася спадщина на частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , проте спадкова справа до її спадкового майна на території України не заводилася, а тому, за умови ухвалення судом рішення про відумерлість спадщини, могла перейти у власність територіальної громади м. Світловодська. Тому, на думку позивачки, стосовно цієї частки належним відповідачем є Світловодська міська рада.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , а належну йому частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 успадкувала позивачка.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в Україну не повернулися.

Речові права на вказаної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано.

З 14 лютого 1996 року по 17 серпня 2015 року позивачка разом з її чоловіком ОСОБА_5 відкрито, безперервно володіли частинами вказаної квартири, утримували її в належному стані, сплачували комунальні послуги.

Наразі в квартирі позивачка проживає одна.

Належність квартири іншим собам позбавляє її можливості розпорядитися цим майном.

З огляду на такі обставини позивачка просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на частини квартири АДРЕСА_1 , які належать у рівних частинах ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка не довела наявність сукупності обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Позивачка весь час знала про відсутність у неї підстав набуття права власності на квартири у якій вона проживала. З часу вселення у квартиру їй було відомо, що права на квартиру по частки належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а отже знала, що володіє чужим майном. Тому суд виснував, що давність володіння відповідачкою майном, яке їй не належить, не може вважатися добросовісним.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати за нею право власності за набувальною давністю на частин квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі позивачка послалася на ті самі обставини, що й в позовній заяві, а також вказала, що стосовно частки у квартирі, яка належала померлій ОСОБА_4 , то спадщину ніхто зі спадкоємців не оформив, відумерлою вона не визнавалася, а позивачка фактично добросовісно володіла і користувалася нею. Вона стверджувала, що на час отримання спірної квартири їй не було відомо, що вона володіє чужим майном і в неї не виникало сумнівів стосовно прав інших осіб не це майно, про належність квартири на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 їй стало відомо лише після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже, на думку апелянти, висновок суду про те, що вона не є добросовісним набувачем майна суперечить обставинам справи.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиції учасників справи, висловлені у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Позивачка ОСОБА_1 повідомлена належним чином про час про час, дату та місце судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення їй поштового відправлення № 068 з якого вбачається, що судова повістка-повідомлення вручена їй особисто 18 травня 2022 року.

У призначений судом час 14 червня 2023 року вона в судове засідання не з`явилася, про причини неявки апеляційний суд не повідомила.

Відповідач Світловодська міська рада повідомлена належним чином про час про час, дату та місце судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 050 з якого вбачається, що судова повістка-повідомлення вручена 19 травня 2022 року, але представника в судове засідання не направила, подавши письмове клопотання про розгляд справи без його участі.

Оскільки суду невідомі місце проживання, зареєстроване місце проживання чи місце роботи відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то вони викликалися до суду в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом оголошень на офіційному вебсайті судової влади України, але в судове засідання у призначений час ці відповідачі не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд розглянув справу за відсутності сторін 14 червня 2023 року та ухвалив судове рішення (постанову).

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи

Відповідно до копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 на житло від 15 червня 1995 року, виданого будівельною фірмою «Олександріябуд», квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності (в рівних частинах) ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а. с. 10).

Згідно з копією технічного паспорта вказана квартира складається з трьох кімнат та має 65, 5 кв. м загальної площі, 39,1 кв. м житлової (а. с. 11-12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянка росіїОСОБА_4 , померла на території російської федерації, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а. с. 13).

У Спадковому реєстрі за параметрами запиту « ОСОБА_4 » інформація відсутня (а. с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 на території російської федерації помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а. с. 15).

Згідно з копією архівної довідки № 746 від 30 вересня 2016 року, виданої начальником Світловодського КМБТІ, станом на 01 січня 2013 року ОСОБА_5 належало право власності на частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 15 червня 1995 року (а. с. 16).

28 жовтня 2016 року приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області Васильченком В. М. видав свідоцтво про право на спадщину за законом згідно з яким ОСОБА_1 успадкувала частину квартири АДРЕСА_1 після смерті її чоловіка ОСОБА_5 (а. с. 17).

28 жовтня 2016 року приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області Васильченком В. М. здійснила державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у реєстрі: 109) за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 жовтня 2016 року (а. с. 18 - 20).

Згідно з копією паспорта громадянина України серія НОМЕР_4 , виданого Світловодським МРВ УМВС України в Кіровоградській області 01 серпня 1996 року, місце проживання громадянки ОСОБА_1 зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 7).

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 показали, що з 1995 року ОСОБА_1 разом з її чоловіком ОСОБА_5 проживали у квартирі АДРЕСА_3 . Батьки ОСОБА_5 приблизно в той самий час виїхали до росії, квартиру не утримували.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає повною мірою.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст цивільного правовідношення становлять суб`єктивні права та обов`язки учасників правовідносин.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 сформульовано, зокрема, такі висновки:

«66. Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

67. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 вказано: «Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником».

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з положеннями ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів попередніх інстанцій

Обгрунтовуючи позовну вимогу про визнання права власності на спірної квартири за набувальною давністю, позивачка стверджувала, що вона 14 лютого 1996 року по 17 серпня 2015 року спільно з її чоловіком ОСОБА_5 , а після його смерті, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 , сама відкрито і безперервно володіли цим житлом, яке згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 15 червня 1995 року № 28 належить на праві спільної часткової власності у рівних частинах ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що з 14 лютого 1996 року позивачка вселилася і проживала у вказаній квартирі, як член сім`ї (дружина) її співвласника - ОСОБА_5 та зі згоди інших співвласників квартири.

Станом на 14 лютого 1996 року вона набула право користування (проживання) спірною квартирою відповідно до норм ст. 150, 156 ЖК України.

Отже, позивачка набула речове право на чуже майно (квартиру) і завжди знала хто являється його власниками.

Вона не мала жодних підстав добросовісно вважати, що з 14 лютого 1996 року набула право власності на частку (3/4) у цій квартирі.

З 17 серпня 2015 року, у зв`язку зі смертю свого чоловіка та співвласника квартири ОСОБА_5 , позивачка успадкувала його права, зокрема, право володіння та користування квартирою, як співвласник.

Підставою добросовісного заволодіння позивачкою спірною квартирою у розумінні ст. 344 ЦК України не може бути та обставина, що вона на законних підставах набула право користування нею, про що їй було достеменно відомо.

За обставин, коли позивака не мала жодних підстав добросовісно вважати, що вона набула право власності на це майно, являючись лише його користувачем за законом до 17 серпня 2015 року, про що їй було достеменно відомо, вона не має підстав вимагати визнання за собою права власності на це майно за набувальною давністю.

Твердження позивачки про те, що вона не знала про належність часток у праві власності на квартиру ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до моменту смерті її чоловіка ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , не має істотного значення для справи так, як не спростовує того, що на час вселення позивачкою в спірну квартиру й надалі вона знала, що не володіє нею як власник, а має лише похідне від права власності право користування нею, як член сім`ї співвласника квартири.

Набуття права власності, зокрема, за набувальною давністю - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Недоведеність позивачем однієї з обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, унеможливлює задоволення позову про визнання права на майно набувальною давністю.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачкою добросовісності, але неправомірності заволодіння нею чужим майном ( квартири) на момент вселення, а також станом на 01 січня 2001 року (крайню дату, визначену відповідно до п. 8 Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України, з якої обраховується набувальна давність) що виключає наявність сукупності усіх елементів набувальної давності та є підставою для відмови в позові.

Сам по собі сплив строку давності відкритого володіння чужим майном не є достатньою підставою для набуття ним права власності за набувальною давністю.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аргумент апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні цієї справи місцевий суд на підставі досліджених ним доказів правильно і повно встановив обставини справи, визначив характер правовідносин сторін, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Нормами частин 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив, а суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни оскаржуваного рішення або його скасування з ухваленням нового рішення, то підставі для перерозподілу судових витрат немає.

Про компенсацію судових витрат в суді апеляційної інстанції сторони заяв до суду не подавали.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 січня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 29 червня 2023 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник