Справа № 481/1402/21 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/275/23
Постанова

Іменем України

10 квітня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Калашник А.О.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, ухваленого 24 січня 2022 року, під головуванням судді Васильченко Н.О., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі № 481/1402/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості за орендну плату,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості за орендну плату.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки площею 22,0204 га, згідно державного акту на право власності серія МК №074923, виданого 19 жовтня 2004 року на підставі рішення Новобузького районної адміністрації та Новобузького відділу земельних ресурсів, що розташована на території Новобузької міської ради Миколаївської області, кадастровий номером якої :12:000:0037.

13 квітня 2010 року позивачка уклала договір оренди землі з ОСОБА_3 та передала останньому в оренду вищезазначену земельну ділянку строком на 45 років.

Під час укладання даного договору ОСОБА_1 отримала від відповідача суму орендної плати в розмірі 50000,00 грн.

Починаючи з 2011 року і по день звернення з позовом орендну плату відповідач не сплачує. Тобто, належним чином не виконує умови договору оренди землі, а саме обов`язки покладені п. 9 та п. 11 зазначеного договору, де він зобов`язався протягом строку дії договору за кожен рік користування земельною ділянкою, не пізніше 15 грудня кожного року дії договору оренди земельної ділянки сплачувати орендну плату у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до п. 14 даного договору у разі не внесення орендної плати у строки, які визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 120 відсотків несплаченої суми за кожен прострочений день.

Звернувшись до ОСОБА_3 з письмовою претензією щодо сплати заборгованості по орендній платі за договором оренди землі, відповіді не отримала.

Посилаючись на дані обставини позивачка просила районний суд розірвати договір оренди землі від 13 квітня 2010 року, стягнути з ОСОБА_3 на її користь плату за оренду земельної ділянки в розмірі 151999,74 грн, вирішити питання щодо розподілу судових витрат та витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 січня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі за договором оренди землі від 13 квітня 2010 року, у сумі 151999 грн 74 коп.

Розірвано договір оренди землі від 13 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за яким в оренду передано земельну ділянку, яка знаходиться на території Новобузької міської ради Миколаївської області з кадастровим номером :12:000:0037 площею 22,0204 га.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

21 вересня 2022 року додатковим рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області доповнено резолютивну частину вказаного заочного рішення цього суду від 24 січня 2022 року абзацом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання щодо сплати орендної плати, кошти за користування земельною ділянкою за 2018-2020 роки не сплатив, що свідчить про систематичну несплату орендної плати, є істотним порушенням умов договору, а відтак і підставою для розірвання договору оренди та стягнення з відповідача орендної плати за вказаний період у загальному розмірі 151999,74 грн.

Визначаючи розмір орендної плати, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 за використання земельної ділянки, суд взяв до уваги наданий позивачкою розрахунок, який проводився виходячи із розміру річної орендної плати по Україні, за відповідний календарний рік, у процентному співвідношенні від нормативної грошової оцінки землі, а також даних моніторингових оцінок по Україні.

В апеляційній скарзі та уточненнях до неї ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, просить скасувати заочне рішення районного суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що він про розгляд справи повідомлений не був, копію заочного рішення отримав лише 20 січня 2023 року.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про систематичну несплату орендарем орендної плати на користь орендодавця, не взяв до уваги факт отримання орендної плати позивачкою, а тому вважав, що відсутні підстави для розірвання договору оренди землі.

06 березня 2023 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на адресу Миколаївського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

У судове засідання відповідач та його представник ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися.

10 квітня 2023 року на адресу Миколаївського апеляційного суду від ОСОБА_4 надійшло письмове клопотання з проханням відкласти розгляд справи у зв`язку із зайнятістю та перебуванням у відрядженні в м. Києві.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи із змісту вказаного клопотання, причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 є перебування у відрядженні.

Така причина неявки представника відповідача не може бути визнана поважною з огляду на відсутність доказів, які б підтверджували неможливість прибути в судове засідання.

Крім того, до матеріалів справи долучено договір про надання правничої допомоги від 17 грудня 2022 року, який укладений між ОСОБА_4 (адвокатом) та ОСОБА_3 , а також свідоцтво ОСОБА_4 про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Натомість, належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта, має бути ордер, що узгоджується з пунктом 2 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41.

Однак такий документ в матеріалах справи відсутній, а відтак відсутні повноваження представляти інтереси учасника справи та на подачу вказаного клопотання.

Крім того, зазначене клопотання ОСОБА_4 оформлене в порушення вимог Закону України «Про електронні довірчі послуги», оскільки у вказаному документі відсутній кваліфікований електронний підпис.

В свою чергу сам ОСОБА_3 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та не скористався можливістю прийняти участь у судовому засіданні, у тому числі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку.

Оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін та їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, натомість у справі достатньо матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, тому неявка учасника судового процесу у судове засідання, враховуючи належне повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи.

З огляду на наведене, колегія вважає за можливе розглядати справу за відсутності осіб, які беруть у ній участь.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії МК №074923 виданого 19 жовтня 2004 року, належить земельна ділянка площею 22,0204 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новобузької міської ради Миколаївської області, кадастровий номер :12:000:0037.

13 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 45 років, який зареєстрований в Новобузькому районному відділ ДЗК, що в книзі реєстрі земель вчинено запис від 19 квітня 2010 року за №33.

Пунктом 9 договору оренди землі визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3189,18 грн, що становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до п. 10 договору оренди землі, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Відповідно до п. 11 договору оренди землі, орендна плата вноситься до 15 грудня кожного року.

Пунктом 13 умов договору оренди землі передбачено, що розмір орендної плати переглядається при необхідності у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини Орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках передбачених Законом.

Згідно п. 35 договору, зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору, спір розв`язується у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, що також не заперечувалось позивачкою в суді апеляційної інстанції, розмір орендної плати сторонами не переглядався, як це передбачено пунктом 13 договору, зміни умов договору сторонами у письмовій формі не здійснювалися, як це передбачено пунктом 36 договору.

05 березня 2021 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_3 претензію з вимогою виплати заборгованість по орендній платі відповідно договору оренди від 13 квітня 2010 року.

Вказаний лист претензія залишилася ОСОБА_3 без реагування.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість, добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), ЦК України, цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частин першої-третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору оренди) орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та вирішення справи судами першої, апеляційної інстанцій) передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Отже, підставою для розірвання договору оренди землі є систематична (два та більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Неналежне виконання умов договору, а саме невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору оренди землі, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Наведені норми процесуального права дають підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що під час укладання договору оренди землі у 2010 році вона отримала від відповідача 50 000 грн орендної плати (а.с.4).

В претензії, направленої на адресу ОСОБА_3 26 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 теж вказувала, що у 2010 році, укладаючи договір оренди землі, відповідач сплатив їй гроші в рахунок орендної плати у сумі 50 000 грн (а.с.17).

В суді апеляційної інстанції позивачка підтвердила, що під час укладання договору оренди спірної земельної ділянки, після погодження всіх умов та підписання договору оренди, відповідач, за її згодою, передав їй наперед (авансом) кошти у розмірі 50 000 грн у рахунок орендної плати.

Отже позивачкою визнається факт отримання нею орендної плати за спірним договором оренди земельної ділянки авансовим платежем у розмірі 50 000 грн.

Із заявою про відмову від визнання вказаних обставин позивачка та її представник до суду не зверталися.

У матеріалах справи відсутні докази, що визнання зазначених обставин відбулось внаслідок істотної помилки, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини або зловмисної домовленості її представника з другою стороною.

Відповідач в апеляційній скарзі теж зазначав, що позивачка отримала орендну плату за укладеним між ними 13 квітня 2010 року договором оренди.

Враховуючи, що за умовами укладеного між сторонами 13 квітня 2010 року договору оренди землі орендна плата має становити 3189 грн 18 коп. на рік, а позивачка визнала факт отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 50 000 грн у рахунок орендної плати і сторони досягли згоди щодо отримання орендної плати у вказаному розмірі, тому не можна вважати, що у відповідача має місце заборгованість.

Отже, виплачена орендарем грошова сума в розмірі 50 000 грн, яка сторонами визнається, покриває суму орендної плати у 2011 - 2020 роках (3 189 грн 18 коп х 10 років = 31 891 грн 80 коп), а тому спростовує твердження ОСОБА_1 про систематичне невиконання відповідачем умов спірного договору оренди у 2018-2020 роках.

З огляду на те, що орендар виконав свої зобов`язання за договором оренди щодо сплати орендної плати за період 2011 2020 роки, тому відсутні підстави для розірвання цього договору в зв`язку з істотним порушенням орендарем умов договору оренди щодо сплати орендної плати.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на вказані обставини справи, умови договору оренди землі та при обрахуванні орендної плати помилково посилався на наданий позивачкою розрахунок заборгованості, який проводився виходячи із розміру річної орендної плати по Україні за відповідний календарний рік, у процентному співвідношенні від нормативної грошової оцінки землі, а також даних моніторингових оцінок по Україні.

При цьому суд не звернув увагу на той факт, що розмір орендної плати сторонами не переглядався, додаткові угоди щодо розміру орендної плати між сторонами не укладалися, розмір орендної плати є фіксованим, і умовами договору не передбачена зміна орендної плати у залежності від збільшення річної орендної плати по Україні у відповідному календарному році, у тому числі у процентному співвідношенні від нормативної грошової оцінки землі.

З огляду на наведені обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те що судом не взято до уваги копії розписок, які є доказом сплати орендної плати, не можуть бути прийняті до уваги.

Написання розписки від 02 квітня 2010 року, долученої відповідачем до апеляційної скарги, написаної від імені ОСОБА_1 про отримання 145 000 грн за оренду земельного паю, що знаходиться в с. Новосілля Миколаївської області, остання в суді апеляційної інстанції заперечила і цей факт ніким не спростований, тому вказана розписка не може бути прийнята до уваги.

Зміст розписок, копії яких містяться на а.с.103,104 (зворот) може свідчити про інші правовідносини, які могли виникнути між сторонами, пов`язані як з договором позики так і з можливою купівлею-продажу землі, що, з врахуванням призначення спірної земельної ділянки, робить таку угоду нікчемною. Саме по собі складання ОСОБА_1 на імя ОСОБА_3 нотаріально посвідченого заповіту від 02 квітня 2010 року, за яким ОСОБА_1 на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, не впливає на спірні правовідносини.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку із скасуванням рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 січня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 21 вересня 2022 року втрачає силу.

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 641 грн 99 коп. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості за орендну плату, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 641 грн 99 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

___________________________________

Повний текст постанови виготовлено 11.04.2023 р.