КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/8055/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2335/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргуОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н.О., у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус П?ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: державний нотаріус П?ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування,-

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточнивши який просила:

- визнати недійсним заповіт, посвідчений державним нотаріусом П?ятої київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р. від 05 травня 2004 року за реєстровим № 4-779 складений ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 26,30 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 від 29 червня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Таран Я.Є. за реєстровим № 1144 в частині частки покупця ОСОБА_7 , та перевести права та обов`язки частки покупця за цим договором на ОСОБА_1 ;

- визнати право власності на частку однокімнатної квартири загальною площею 26,30 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 19,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Поповченко Ю.В. від 26 вересня 2012 року за реєстровим номером № 2730, в частині частки покупця ОСОБА_7 , та перевести права та обов`язки частки покупця за цим договором на ОСОБА_1 ;

- визнати право власності на частку однокімнатної квартири загальною площею 19,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 24,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бочаровою С.В. від 17 жовтня 2013 року за реєстровим № 3032, в частині частки покупця ОСОБА_7 , та перевести права та обов`язки частки покупця за цим договором на ОСОБА_1 ;

- визнати право власності на частку однокімнатної квартири загальною площею 24,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 ;

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу двокімнатної квартири загальною площею 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А. від 02 жовтня 2018 року за реєстровим № 6067 в частині частки покупця ОСОБА_7 , та перевести права та обов`язки на 314/1000 частки покупця за цим договором на ОСОБА_1 ;

- визнати право власності на 314/1000 від частки двокімнатної квартири загальною площею 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 ;

- у порядку спадкування за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 визнати право власності за ОСОБА_1 на наступне спадкове майно:

- 1/3 однокімнатної квартири 26,30 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/3 однокімнатної квартири загальною площею 19,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 1/3 однокімнатної квартири загальною площею 24,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ;

- 62/1000 від 186/1000 частки двокімнатної квартири загальною площею 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 ;

- 2/3 вкладу за договором № SAMDNWFD701 в АТ КБ «Приватбанк» від 15 вересня 2019 року відкритого на ім`я ОСОБА_7 ;

- 2/3 однокімнатної квартири, загальною площею 28,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 ;

- 1/3 земельної ділянки площею 0,0601 га (кадастровий номер :01:012:0412) за адресою: АДРЕСА_6 .

В обґрунтування позову зазначила, що 29 квітня 2016 року між позивачкою та ОСОБА_7 у Святошинському районному у м. Києві відділі державної реєстрації було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис № 331. 22 листопада 2019 року відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_7 помер. 24 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Гриценко О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті померлого ОСОБА_7 . За заявою позивачки державний нотаріус Гриценко О.В. відкрила спадкову справу № 65402776.

Згодом під час відкриття спадкової справи позивачу стало відомо, що 05 травня 2004 року ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , склав заповіт, який зареєстрований в реєстрі за № 4-779, згідно якого все майно, яке належить ОСОБА_7 належить його дітям - відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Позивач з даним заповітом не погоджується, оскільки даний заповіт охоплює спадкове майно, 1/2 частини якого є власником позивач.

Звертала увагу, що померлий ОСОБА_7 в період з 2003 року по 2006 рік мав алкогольну залежність, яка супроводжувалась алкогольним делірієм, що в свою чергу призводило до несвідомих вчинків. Тобто заповіт, який був складений спадкодавцем в період його залежності та лікування від алкогольної залежності є сумнівним, зважаючи на те, що на момент складання оскаржуваного заповіту за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на підставі права власності жодного майна не було зареєстровано.

Так, з березня 2006 року позивач та спадкодавець після знайомства розпочали зустрічатись, а в кінці 2007 року на початку 2008 року почали спільно проживати та вести спільне господарство. 29 червня 2010 року згідно договору купівлі-продажу спадкодавцем було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 26,30 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Під час укладення даного договору купівлі-продажу, ОСОБА_7 було складено розписку,відповідно до якої спадкодавець підтверджує, що частина однокімнатної квартири належить позивачу, оскільки нею, під час придбання квартири було внесено 50 % вартості.

Крім того, 26 вересня 2012 року згідно договору купівлі-продажу спадкодавцем було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 19,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . Під час укладення даного договору купівлі-продажу, ОСОБА_7 було складено розписку, відповідно до якої спадкодавець підтверджує, що частина однокімнатної квартири належить позивачу, оскільки нею під час придбання квартири було внесено 50 % вартості.

17 жовтня 2013 року згідно договору купівлі-продажу спадкодавцем було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 24,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 . Під час укладення даного договору купівлі-продажу, ОСОБА_7 було складено розписку, відповідно до якої спадкодавець підтверджує, що частина однокімнатної квартири належить позивачу, оскільки нею під час придбання квартири було внесено 50 % вартості.

Отже, позивач вважає, що вищезазначені квартири придбавались саме в рівних долях за кошти позивача та померлого, однак спадкодавець всупереч цьому не змінив заповіт, чим порушив право позивача.

Також вказувала, що 02 жовтня 2018 року позивач та спадкодавець придбали двокімнатну квартиру загальною площею 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 за ціною 63 700 доларів США, з яких 40 000 доларів США надала позивач. Враховуючи вказане, частка спадкодавця зменшується на 314/1000, а частка, яка підлягає спадкуванню позивачем становить 186/1000.

Крім того, зазначала, що з моменту спільного проживання зі спадкодавцем, остання постійно працювала та в основному матеріально забезпечувала сім`ю, натомість ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , приносив значно менший дохід, а останні чотири роки свого життя взагалі був безробітній. У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що заповіт складений ОСОБА_7 є недійсним, оскільки був складений заповідачем під час захворювання, яке пов`язане з алкогольною залежністю. Так, даний заповіт порушує права та інтереси позивача, оскільки частка спадкового майна належить позивачу, що підтверджують власноруч написані спадкодавцем розписки. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (т. 1 а.с. 2-13, т. 2 а.с. 167-180).

У червні 2020 року представник відповідачів - адвокат Титикало Р.С. подав відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначав, що на момент підписання заповіту волевиявлення ОСОБА_7 було вільним, відповідало його волі, померлий абсолютно усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Щодо посилань позивача на те, що в кінці 2007 року вони почали жити з померлим та вести спільне господарство, представник відповідачів зазначає, що такі обставини не відповідають дійсності, оскільки на той момент позивачка перебувала у шлюбі зі своїм першим чоловіком, відповідно проживала із з ним, своїм сином та батьками. Щодо розписок, про які зазначала позивач, то такі розписки є нікчемними в силу закону, оскільки у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а оскільки розписки надані позивачем нотаріально не посвідчені, вони є нікчемними. У зв`язку з викладеним відповідачі вважають, що вищенаведені обставини свідчать про відсутність порушеного права та інтересу позивача та у зв`язку з цим відсутність підстав для задоволення позовних вимог (т. 1 а.с. 43-46).

Також у червні 2020 року представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Титикало Р.С. подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначав, що відповідачі за первісним позовом є дітьми померлого ОСОБА_7 . Так, 05 травня 2004 року ОСОБА_7 все своє майно, де б воно не було та з чого воно не складалось, в тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів своїм дітям ОСОБА_9 та ОСОБА_3 в рівних частинах кожному, що підтверджується заповітом, посвідченим державним нотаріусом Мельник І.Р. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

18 березня 2020 року син померлого ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини до П`ятої КДНК. 19 травня 2020 року донька померлого ОСОБА_2 також звернулась із заявою про прийняття спадщини до П`ятої КДНК. У подальшому позивачі за зустрічним позовом звернулись до державного нотаріуса Гриценко О.В. із зверненням про вчинення нотаріальних дій та із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва та у вчиненні інших нотаріальних дій, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звернулась до суду про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним. У зв`язку із цим, позивачі за зустрічним позовом змушені звертатись до суду із зустрічним позовом.

Так, померлий ОСОБА_7 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 придбав наступне майно: квартиру АДРЕСА_7 , квартиру АДРЕСА_8 , квартиру АДРЕСА_9 , квартиру АДРЕСА_10 , земельну ділянку площею 0,6009 га (кадастровий номер :01:012:0412) за адресою: АДРЕСА_6 . Вказане нерухоме майно належало померлому ОСОБА_7 на праві приватної власності та входить до обсягу спадщини, яка за заповітом успадковується позивачами за зустрічним позовом в рівних частинах кожному.

У період з 29 квітня 2016 року по 22 листопада 2019 року подружжям було набуто наступне майно, яке зареєстроване на ОСОБА_7 : квартира АДРЕСА_11 , частина квартири АДРЕСА_12 , банківський вклад в АТ «Приватбанк». Майно придбане у шлюбі та зареєстроване на ОСОБА_1 наступне: квартира АДРЕСА_13 , частина квартири АДРЕСА_12 , частина квартири АДРЕСА_14 , а інша частина зареєстрована за ОСОБА_10 .

У листопаді 2022 року представник ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Титикало Р.С. подав заяву про відмову від частини зустрічних позовних вимог, а саме в частині вимог визначення частки померлого в праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_7 , квартири АДРЕСА_13 та квартири АДРЕСА_14 .

З урахуванням викладеного позивачі за зустрічним позовом, відмовившись від частини позовних вимог, змінили частково зустрічні позовні вимоги, просили визначити, що частка померлого ОСОБА_7 в праві спільної власності становила:

- частини квартири АДРЕСА_11 ;

- частини банківського вкладу в АТ КБ «Приватбанк» за договором №SAMDNWFD701 від 15 вересня 2019 року.

Просили визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за кожним окремо, в порядку спадкування за заповітом право власності на майно:

- по частини квартири АДРЕСА_8 ;

- по частини квартири АДРЕСА_9 ;

- по частини квартири АДРЕСА_10 ;

- по частини земельної ділянки площею 0,6009 га (кадастровий номер :01:012:0412) за адресою: АДРЕСА_6 ;

- по частини квартири АДРЕСА_11 ;

- по частини квартири АДРЕСА_12 ;

- по частини банківського вкладу в АТ КБ «Приватбанк» за договором №SAMDNWFD701 від 15 вересня 2019 року.

У зв`язку з викладеним, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту та враховуючи те, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання заповіту недійсним, про визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно, позивачі вважають, що позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню (т. 1 а.с. 70-73 т. 3 а.с. 142-146)).

У вересні 2020 року представник позивача за первісним позовом - адвокат Титаренко О.В. подала заперечення на відзив, в яких остання наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 1 а.с. 192-196).

У січні 2021 року представник відповідачів за первісним позовом - адвокат Титикало Р.С. подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, в частині визнання частково недійсними договорів у зв`язку зі спливом строку позовної давності (т. 2 а.с. 33-35).

У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Титаренко О.В. подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просила відмовити в задоволенні даної зустрічної позовної заяви посилаючись на те, що вимоги є необґрунтованими. Звертала увагу на те, що про заповіт дізналася лише 24 січня 2020 року під час відкриття спадкової справи. Вказувала, що позивачі за первісним позовом включили до спадкового майна квартири, які є особистою приватною власністю ОСОБА_1 за шлюбним договором, а саме квартиру АДРЕСА_13 та квартиру АДРЕСА_14 . Крім того, квартиру АДРЕСА_7 спадкодавець відчужив. Інше спірне майно не могло бути придбано спадкодавцем, оскільки він не мав доходу (т. 2 а.с. 65-70).

У лютому 2021 року представник позивачів за зустрічним позовом - адвокат Титикало Р.С. подав відповідь на відзив, в якій він просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі (т. 2 а.с. 100-105).

У серпні 2021 року представником відповідачів за первісним позовом - адвокатом Титикало Р.С. подані заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, в яких він просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (т. 2 а.с. 222-227).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус п?ятої Київської нотаріальної контори Грищенко О.В., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Державний нотаріус п?ятої Київської нотаріальної контори Грищенко О.В. про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування (т. 3 а.с. 172-185).

Не погодившись з рішенням районного суду, 12 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що судом було порушено норми матеріального права та процесуального права, оскільки судом не було досліджено розписки написані померлим ОСОБА_7 , відповідно до яких він підтвердив, що ОСОБА_1 сплатила 50 % вартості квартир, які придбавались на його ім`я та апелянт є власником частини квартир. Вказані обставини також підтвердили свідки, які були присутні під час складання розписок. Крім того, судом не було досліджено докази щодо погашення нею боргу за одну з квартир за рахунок особистих коштів.

Вважає помилковими висновки суду, що ОСОБА_7 не страждав на алкогольну залежність, оскільки такі висновки зроблено після допиту свідків зі сторони відповідачів за первісним позовом, які рідко спілкувалися з померлим та рідко з ним зустрічалися. Натомість свідки зі сторони ОСОБА_1 підтвердили, що померлий мав алкогольну залежність, намагався лікуватись, час від часу на фоні вживання алкоголю у померлого були приступи епілепсії.

Звертала увагу, що згідно наданих відомостей КНП «ЛМНКЛ «Соціотерапія» ОСОБА_7 проходив лікування в наркологічному відділенні у 1994 році, проте, медичну документацію за період з 1993 року по 1995 рік було знищено. Разом з тим, ОСОБА_11 (цивільна дружина спадкодавця з 1994 року) має медичну картку померлого, в якій міститься інформація про те, що померлий звертався до лікарів з приступами епілепсії, яка виникла на фоні постійного вживання алкоголю, у зв`язку з чим просила призначити посмертну судову психіатричну експертизу (т. 3 а.с. 194-201).

Також не погодившись з рішенням районного суду, 02 грудня 2022 року з апеляційною скаргою звернувся представник ОСОБА_2 - адвокат Титикало Р.С., в якій просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову (т. 3 а.с. 216-227 т. 4 а.с.15-19).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Зокрема суд не врахував, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії спадкоємцям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва беручи до уваги те, що серед спадкової маси наявне майно, що є спільною сумісною власністю. Крім того, позивач за первісним позовом не визнає право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спадкове майно та просить суд визнати недійсним заповіт, який визначає, що все майно померлий заповів дітям, тобто їх право не визнається та оспорюється. Враховуючи вказане, спадкоємці не змогли отримати свідоцтва про право на спадщину через судовий спір, ініційований ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому нотаріус повторно відмовить їм у видачі свідоцтв про право на спадщину, але вже з іншої підстави, що потягне за собою новий судовий розгляд.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів за первісним позовом - адвокат Титикало Р.С. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду в частині відмови у задоволені первісного позову залишити без змін (т. 4 а.с. 46-52).

ОСОБА_1 також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Титикало Р.С. залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін (т. 4 а.с. 72-75).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , її представник - адвокат Титаренко О.В. підтримали подану нею апеляційну скаргу і просили її задовольнити, заперечували проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 . Представник відповідачів (позивачів за зустрічним позовом) ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Сторожук В.А.заперечувала проти скарги ОСОБА_1 і просила її відхилити, підтримала скаргу ОСОБА_2 і просила її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси про що є відмітки працівників пошти про вручення поштових відправлень, на зазначені адреси електронної пошти, телефонограмами та оголошенням на офіційному веб-сайті Судової влади України із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином про що у справі є докази. Повідомлення третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_6 повернулось із відміткою працівників пошто про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Завідувач П`ятої Київської державної нотаріальної контори Марцинкевич Л.А., державний нотаріус Гриценко О.В. подали письмові заяви в яких просили розглянути справу за їх відсутності (т. 4 а.с. 29-32, 76-94, 111-11, 132-134, 144-150, 155-156, 185-190, 202-221, 231 т. 5 а.с. 104).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 травня 2004 року ОСОБА_7 був складений заповіт, посвідчений та зареєстрований за № 4-779 нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельником І.Р., в якому ОСОБА_7 заповів, що все його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, він заповідає ОСОБА_9 та ОСОБА_3 в рівних частинах кожному (т. 1 а.с. 19, 79).

ОСОБА_9 змінила ім`я на ОСОБА_2 та набула громадянства Німеччини (т. 1 а.с. 74-78).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми померлого ОСОБА_7 .

27 червня 2001 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 83).

Згідно з договором купівлі-продажу від 29 червня 2010 року ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_4 однокімнатну квартиру загальною площею - 26,30 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 20).

За договором купівлі-продажу від 26 вересня 2012 року ОСОБА_7 була придбана у ОСОБА_5 однокімнатна квартира загальною площею - 19,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 22).

За договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2013 року ОСОБА_7 була придбана у ОСОБА_6 однокімнатна квартира загальною площею - 24,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 24).

07 листопада 2012 року ОСОБА_7 був виданий державний акт Серія НМ №154892 на право власності на земельну ділянку площею 0,0601 га (кадастровий номер :01:012:0412) за адресою АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 4498 від 20 вересня 2005 року (т. 1 а.с. 99). 12 серпня 2015 року була здійснена державна реєстрація вказаної земельної ділянки на ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 26).

29 квітня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 29 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 15).

15 вересня 2016 року ОСОБА_7 уклав депозитний договір № SAMDNWFD701, на підставі якого відкритий вклад «Стандарт» на 3 міс. в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», залишок на вкладі станом на 02 грудня 2019 року 80 903,61 грн. (т. 1 а.с. 28).

10 серпня 2017 року було зареєстровано право власності ОСОБА_7 на однокімнатну квартиру, загальною площею 28,7 кв.м, за адресою АДРЕСА_5 . Підставою реєстрації такого права власності зазначений договір купівлі-продажу серія та номер 7907, посвідчений 10 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського МНО Ковальчук С.П. (т. 1 а.с. 27).

За договором купівлі-продажу від 02 жовтня 2018 року була придбана двокімнатна квартира загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 . За зазначеним договором покупцями виступали ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , квартира перебуває у спільній частковій власності (розмір частки кожного по 1/2) (т. 1 а.с. 90-91, т. 2 а.с. 181).

11 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за № 956, відповідно до якого квартира АДРЕСА_13 вважається особистою приватною власністю ОСОБА_1 , на ім`я якої вона зареєстрована, подальше володіння, розпорядження і користування нею здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження (т. 2 а.с. 71).

11 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А., відповідно до якого при укладенні договору купівлі-продажу та/або попередніх договорів купівлі-продажу відносно квартири АДРЕСА_14 , зазначена нерухомість буде вважатися особистою приватною власністю дружини, ОСОБА_1 , на ім`я якої вона буде зареєстрована, подальше володіння, розпорядження і користування нею здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження (т. 2 а.с. 72).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 25 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 16).

24 січня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до П`ятої Київської державної нотаріальної контори (т. 1 а.с. 17).

24 січня 2020 року державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. була заведена спадкова справа № 44/2020 щодо спадкодавця ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 18).

Під час відкриття спадкової справи №44/2020 ОСОБА_1 стало відомо, що 05 травня 2004 року ОСОБА_7 був складений заповіт, посвідчений та зареєстрований за №4-779 нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельником І.Р.

18 березня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, зареєстрованої за № 553/02-14 (т. 1 а.с. 81).

19 травня 2020 року із заявою про прийняття спадщини, зареєстрованою за № 801/02-14 до П`ятої київської державної нотаріальної контори звернулась громадянка Німеччини ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 82).

Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 травня 2020 року державним нотаріусом київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3. та громадянці Німеччини ОСОБА_2 відповідно, було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з поданням дружиною померлого ОСОБА_1 заяви про те, що 20 травня 2020 року нею була подана позовна заява до Святошинського районного суду м. Києва про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним (т. 1 а.с.113, 114, 115).

Судом апеляційної інстанції за клопотанням представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Титаренко О.В. були витребувані з П`ятої київської державної нотаріальної контори завірені копії матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за якими підтверджено вичерпне коло спадкоємців, а саме: дружина померлого ОСОБА_1 , син померлого ОСОБА_3 та донька померлого ОСОБА_2 та вищенаведений обсяг спадкового майна, який є предметом поділу цій справі (т. 5 а.с. 1-87).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначені у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2000 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила визнати заповіт недійсним зважаючи на те, що ОСОБА_7 в період із 2003 року по 2006 рік мав алкогольну залежність, яка супроводжувалась алкогольним делірієм, що призводило до несвідомих вчинків, тому має сумнів щодо усвідомлення ним значення своїх дій на момент підписання заповіту.

У суді першої інстанції надавали показання свідки.

ОСОБА_12 зазначав про те, що ОСОБА_7 у 2004 році випивав, були припадки епілепсії, ОСОБА_13 зазначав, що ОСОБА_7 зловживав алкоголем, у нього були приступи епілепсії на роботі, ОСОБА_11 вказувала, що вона знаходила спиртні напої у ОСОБА_7 , у нього були напади епілепсії, вона вмовляла його піти лікуватися, через три дні його вигнали з лікарні, він порушував поведінку, не пив до 2001 року, потім знову зірвався, отримав гіпертонічну хворобу 2 ступеню, до кінця 2003 року не пив, потім теж зірвався, потім знову приступи, в 2005 році знову не пив, постійно вибачався, сказав, що пити не буде.

Апеляційний суд погодився з висновком районного суду, що свідки не надали чітких пояснень щодо психічного стану ОСОБА_7 на момент складання оспорюваного заповіту у травні 2004 року, чи міг він усвідомлювати свої дії та керувати ними, оскільки їх пояснення мають загальний та суб`єктивний характер.

До того ж, на противагу зазначеним показанням, у суді першої інстанції надавали показання й інші свідки, зокрема: свідок ОСОБА_14 надала показання, в яких зазначила, що її брат ( ОСОБА_7 ) був здоровою людиною, абсолютно адекватною людиною, свідок ОСОБА_15 зазначила, що вона ніколи не бачила ОСОБА_7 в алкогольному сп`янінні, свідок ОСОБА_16 у своїх показаннях вказав, що заперечує щодо зловживання ОСОБА_7 алкоголем в банках та на керівних посадах.

У своїх заявах по суті ОСОБА_3 та ОСОБА_17 вказували, що жодних проявів алкоголізму ОСОБА_7 не мав, був дієздатним, адекватним та свідомим громадянином, жодних розладів психіки та порушень поведінки ОСОБА_7 також не мав, тому підстави для визнання заповіту недійсним відсутні.

Отже, показання свідків є суперечливими між собою, тому колегія суддів оцінює їх у сукупності з іншими доказами по справі.

Згідно відповіді КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» № 641 від 25 червня 2021 року за даними архівного журналу гр. ОСОБА_7 проходив лікування в наркологічному відділенні №3 у 1994 році та відповідно до акту від 22 грудня 2020 року про знищення архівних документів, строки яких закінчились, медичні картки стаціонарних хворих та амбулаторні медичні картки за період з 1993 року по 1995 рік знищено (т. 2 а.с. 188).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявляла клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи та посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року у задоволенні клопотання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про призначення судової-почеркознавчої експертизи було відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року у задоволенні клопотання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у цивільній справі також було відмовлено.

У задоволенні клопотань було відмовлено, оскільки підготовче засідання було закрито ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року. На момент закриття підготовчого судового засідання позивачка за первісним позовом про проведення експертиз не заявляла.

Такі висновки районного суду щодо заявлення ОСОБА_1 та її представником вказаних клопотань майже через один рік після закриття підготовчого засідання відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що за наявними у справі доказами, офіційними повідомленнями, в медичних установах відсутня медична документація щодо ОСОБА_7 , яка могла б бути надана для проведення посмертної експертизи, зокрема, за письмовим повідомленням до суду КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» відсутня медична документація та інформація щодо лікування ОСОБА_7 чи перебування на наркологічному обліку станом на 2004 рік (рік складання ОСОБА_7 заповіту). Тобто, надані заявником до клопотання копії з медичної картки померлого не можуть бути об`єктом експертизи, оскільки достовірність записів у медичній картці, яка за поясненнями апелянта ОСОБА_1 протягом тривалого часу перебувала не в медичній установі а безпосередньо у ОСОБА_11 , яка протягом певного часу перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , будь-якими іншими об`єктивними доказами по справі не підтверджена.

Судом встановлено, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом відповідно до вимог законодавства. Заповіт містить відомості про встановлення нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельником І.Р. особи заповідача та перевірено його дієздатність.

До суду не надано доказів, що за життя ОСОБА_7 , його дружина - позивачка ОСОБА_1 ставила під сумнів психічне здоров`я свого чоловіка ОСОБА_7 і з відповідними заявами до медичних закладів та (або) суду з цього приводу не зверталась.

Врахувавши вищенаведене, позивач за первісним позовом належними та допустимими доказами не довела, що при посвідченні оспорюваного заповіту її чоловік - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та що у нього було відсутнє волевиявлення на вчинення оспорюваного правочину (заповіту).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту.

Щодо визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу квартир і переведення прав покупця за первісним позовом ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (частина перша статті 657 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 26,30 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 від 29 червня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Таран Я.Є. за реєстровим № 1144 в частині частки покупця ОСОБА_7 , та перевести права та обов`язки частки покупця за цим договором на ОСОБА_1 ; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 19,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Поповченко Ю.В. від 26 вересня 2012 року за реєстровим номером № 2730, в частині частки покупця ОСОБА_7 , та перевести права та обов`язки частки покупця за цим договором на ОСОБА_1 ; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 24,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бочаровою С.В. від 17 жовтня 2013 року за реєстровим № 3032, в частині частки покупця ОСОБА_7 , та перевести права та обов`язки частки покупця за цим договором на ОСОБА_1 , та відповідно визнати право власності на частку вказаних квартир.

На обґрунтування таких доводів, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що під час укладання договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 від 29 червня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Таран Я.Є. за реєстровим № 1144; договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , від 26 вересня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Поповченко Ю.В. за реєстровим №2730; договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , від 17 жовтня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бочаровою С.В. за реєстровим №3032, ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 складав розписки від 29.06.2010 року, від 26.09.2012 року, від 17.10.2013 року, відповідно до цих розписок зазначено підтвердження, що 50 % кожної з вказаних квартир належить ОСОБА_1 , оскільки вона внесла відповідну суму грошей при покупці квартир (т. 1 а.с. 21, 23, 25).

Розписки, написані від імені ОСОБА_7 від руки, на цих розписках містяться записи, що розписки складені у присутності свідків, нотаріального посвідчення вказані розписки не містять. При цьому, із матеріалів справи вбачається, що в кожному із вищезазначених нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу квартири ОСОБА_7 виступав як «покупець» та право власності на вказані квартири зареєстровано за ОСОБА_7 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, за змістом нотаріально посвідченого Договору від 29.06.2010 року (п. 7 Договору), Договору від 26.09.2012 року (п. 6 Договору), Договору від 17.10.2013 року (п.п. 9, 19 Договору), покупець нерухомості ОСОБА_7 на момент укладення і підписання кожного із договорів письмово підтверджував, що в шлюбі не перебував, гроші, що витрачаються ним на придбання нерухомого майна є його - ОСОБА_7 особистими грошима (т. 1 а.с. 20, 24, 26).

ОСОБА_1 стверджувала, що вона та ОСОБА_7 за спірними договорами є власниками квартир в рівних долях, а тому спірні договори було укладено з порушенням вимог закону в частині покупця, оскільки вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків для неї.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Разом з тим, ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що ОСОБА_7 при укладенні вищезазначених договорів вводив оману інших учасників правочину або третіх осіб щодо фактичних обставин правочину або його дійсних намірів, мав свідомий намір щодо невиконання зобов`язань договору або приховував свої справжні наміри.

Вказані договори купівлі-продажу було укладено ОСОБА_7 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , за цими договорами ОСОБА_7 виступав покупцем, в них містяться положення про те, що гроші, які витрачались ним на придбання згаданих квартир є його особистими і продавцю доведено до відома цю інформацію. Договори нотаріально посвідчені, що відповідає вимогам частини першої статті 657 ЦК України (т. 1 а.с. 20, 22, 24).

Судом першої інстанції було досліджено надані позивачем за первісним позовом письмові розписки від імені ОСОБА_7 про те, що 50 % квартири за адресою: АДРЕСА_1 , квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та квартири за адресою: АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_1 , оскільки вона вносила відповідну суму грошей при покупці зазначених квартир та зроблено висновок, що такі розписки містять ознаки договорів купівлі-продажу, проте зважаючи на відсутності їх нотаріального посвідчення, такі договори є нікчемними в силу закону.

Враховуючи вказане, апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції не було досліджено розписки написані померлим ОСОБА_7 , відповідно до яких він підтвердив, що ОСОБА_1 сплатила 50 % вартості квартир, які придбавались на його ім`я.

Посилання на те, що право власності ОСОБА_1 на частину вказаних квартир підтверджено розписками померлого, не заслуговують на увагу, оскільки видача розписки на володіння, користування та розпорядження квартирою без належного укладення договору купівлі-продажу (дарування тощо) не вважається укладеним відповідно до закону договором та не може створювати у його сторін будь-яких прав і обов`язків, у тому числі бути підставою для набуття позивачем за первісним позовом - ОСОБА_1 права власності на частину вказаних квартир.

Також ОСОБА_1 просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу двокімнатної квартири загальною площею 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А. від 02 жовтня 2018 року за реєстровим № 6067 в частині частки покупця ОСОБА_7 , визнати її право власності на 314/1000 від частини квартири.

Встановлено, що за договором купівлі-продажу від 02 жовтня 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 придбали двокімнатну квартиру загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 . Квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (розмір частки кожного по 1/2), що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 90-93, т. 2 а.с. 181).

Згідно з п. 3 договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2018 року повний розрахунок за цим договором має бути здійснено в м. Києві з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця про повний розрахунок, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

У матеріалах справи міститься заява продавця квартири ОСОБА_18 від 31 жовтня 2018 року, засвідчена нотаріально приватним нотаріусом Київського МНО Василенко О.А., у якій ОСОБА_18 підтвердив факт повного розрахунку та отримання грошових коштів від ОСОБА_7 та ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 у розмірі 1 797 148,00 грн., що еквівалентно 63 700 доларів США - в повному обсязі (т. 2 а.с. 182).

Вказаний договір було укладено у період перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_1 у шлюбі.

Підстав для визнання недійсним вказаного договору в частині частки покупця ОСОБА_7 не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу вищевказаних квартир і підставно відмовив у задоволенні первісних позовних вимог про переведення на позивачку прав покупця в цих договорах.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права на спадкове майно.

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), про те, що свобода заповіту як принцип спадкового права включає серед інших елементів також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Зважаючи на відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, посвідченого державним нотаріусом Мельником І.Р. П`ятої київської державної нотаріальної контори від 05 травня 2004 року за реєстровим № 4-779, складений ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності за нею в порядку спадкування за ОСОБА_7 наступного майна, а саме: 1/3 однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/3 однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ; 62/1000 від 186/1000 частки двокімнатної квартири загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 ; 2/3 вкладу за договором №SAMDNWFD701 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 15.09.2019 року відкритого на ім`я ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2/3 однокімнатної квартири, загальною площею 28,7 кв.м., за адресою АДРЕСА_5 ; 1/3 земельної ділянки площею 0,0601 га (кадастровий номер :01:012:0412) за адресою АДРЕСА_6 .

При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що однокімнатна квартира загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_7 за нотаріально посвідченим договором від 29 червня 2010 року; однокімнатна квартира загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_7 за нотаріально посвідченим договором від 26 вересня 2012 року; однокімнатна квартира загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 за нотаріально посвідченим договором від 17 жовтня 2013 року; земельна ділянка площею 0,0601 га (кадастровий номер :01:012:0412) за адресою АДРЕСА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки № 4498 від 20 вересня 2005 року, тобто були придбані (набуті) ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу та у період, коли позивачка ОСОБА_1 перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с. 20-26, 99 т. 3 а.с. 31-40).

Під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_7 , останнім набуто наступне майно, у порядку спадкування право на яке просила визнати позивачка ОСОБА_1 , а саме: однокімнатна квартира, загальною площею 28,7 кв.м., за адресою АДРЕСА_5 за нотаріально посвідченим договором від 10 серпня 2017 року; 1/2 частина двокімнатної квартири загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 за нотаріально посвідченим договором від 02 жовтня 2018 року; банківський вклад за договором № SAMDNWFD701 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 15 вересня 2019 року відкритого на ім`я ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 27-28, 90-91 т. 2 а.с. 181).

Так, за нотаріально посвідченим договором від 02 жовтня 2018 року двокімнатну квартиру загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 у рівних частках (по частини) придбали ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , а відтак спадщина відкрилась на належну ОСОБА_7 1/2 частку цієї квартири (т. 2 а.с. 181).

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця (постанова Верховного Суду від 10 січня 2022 року у справі № 577/2233/20 (провадження № 61-2722св21)).

За завіреними копіями матеріалів спадкової справи відкритої П`ятою київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджений вищенаведений обсяг спадкового майна, який є предметом поділу цій справі (т. 5 а.с. 1-87).

До суду не надано об`єктивних доказів вчинення нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадкове майно за зверненням ОСОБА_1 (т. 5 а.с. 1-87).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Таким чином, зверненню до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно мало б передувати вирішення даного питання в позасудовому порядку позивачем за участю нотаріуса або органу чи службової особи, уповноваженої вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу позивачці ОСОБА_1 нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Відомостей про вчинення таких дій позивачем суду не надано та відповідно матеріали справи їх не містять.

Установивши, що позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що нотаріус відмовив їй у видачі указаного свідоцтва про право на спадщину на відповідне майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки такий позов є передчасним.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 2-390/2006, від 21 лютого 2021 року в справі № 392/1213/17.

Порядок спадкування частки померлого у спільній сумісній власності подружжя на час видачі подачі заяв про видачу свідоцтв про право на спадщину спадкоємцям ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 визначався у пункті 4.21 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, відповідно до якого при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності.

Таким чином, судове рішення апеляційного суду у цій справі не позбавляє позивачку ОСОБА_1 звернутись до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що такий позов є передчасним з огляду на те, що вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом у зв`язку з подачею ОСОБА_1 позовної заяви.

З таким висновком суд апеляційної інстанції не погодився, оскільки він суперечить наявним у справі доказам.

Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 травня 2020 року державним нотаріусом київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3. та громадянці Німеччини ОСОБА_2 відповідно, було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з поданням дружиною померлого ОСОБА_1 заяви про те, що 20 травня 2020 року нею була подана позовна заява до Святошинського районного суду м. Києва про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним (т. 1 а.с.113, 114, 115).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (стаття 1236 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця (частина друга статті 1241 ЦК України).

Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку (частина третя статті 1241 ЦК України).

За змістом статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом ст. 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до пункту 3 Глави 2 Розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року № 296/5, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Пунктом 4.13 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року № 296/5, встановлено, що за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Проте, 29 травня 2020 року державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії за заявами ОСОБА_3 та громадянки Німеччини ОСОБА_19 , відповідно, у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с.113, 114, 115 т. 5 а.с. 84-85).

Відомості про зупинення нотаріусом вчинення нотаріальних дій у матеріалах вказаної цивільної справи відсутні.

Поряд з цим, до суду не надано доказів оскарження постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 29 травня 2020 року державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори, а висновки щодо законності та обґрунтованості цих постанов нотаріуса не входять в предмет доказування у цій справі.

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 та громадянки Німеччини ОСОБА_20 є передчасними.

Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Титикало Р.С. зазначав про відсутність у довірителів правовстановлюючих документів на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 , оскільки вказані документи перебувають у позивачки ОСОБА_1 . Цих доводів відповідачів, позивачкою ОСОБА_1 в суді не спростовано, отже між сторонами існує спір про право власності на спадкове майно.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Так, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є спадкоємцями померлого ОСОБА_7 за укладеним останнім за заповітом, ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом.

До суду не надано об`єктивних доказів для висновку про непрацездатність позивачки ОСОБА_1 , а відтак відсутні і підстави для визнання за позивачкою прав на обов`язкову частку у спадщині з підстав, передбачених ст. 1241 ЦК України.

Під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_7 , останнім набуто наступне майно, у порядку спадкування право на яке просила визнати позивачка ОСОБА_1 , а саме: однокімнатна квартира, загальною площею 28,7 кв.м., за адресою АДРЕСА_5 за нотаріально посвідченим договором від 10 серпня 2017 року, яка є спільною сумісною власністю подружжя; 1/2 частина двокімнатної квартири загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 за нотаріально посвідченим договором від 02 жовтня 2018 року; банківський вклад за договором № SAMDNWFD701 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 15 вересня 2019 року відкритого на ім`я ОСОБА_7 , який є спільною сумісною власністю подружжя (т. 1 а.с. 27-28, 90-91 т. 2 а.с. 181).

Так, за нотаріально посвідченим договором від 02 жовтня 2018 року двокімнатну квартиру загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 у рівних частках (по частини) придбали ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , а відтак спадщина відкрилась на належну ОСОБА_7 1/2 частку цієї квартири (т. 2 а.с. 181).

ОСОБА_1 стверджувала, що на покупку цієї квартири вони з ОСОБА_7 за життя останнього взяли в позику 40 000 доларів США, проте, саме вона повернула борг за особисті кошти, що підтверджується розпискою, а тому її частка у праві власності на квартиру є більшою (т. 2 а.с. 183).

Оскільки частка (1/2 частина квартири) покупця ОСОБА_7 , як і інша частина квартири покупця ОСОБА_1 , тобто окремі частки були визначені в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу вищевказаної квартири, вказана частка покупця ОСОБА_7 входить в обсяг спадкового майна та за наявності не скасованого заповіту підлягає розподілу між спадкоємцями за заповітом.

З цих підстав, суд апеляційної інстанції визнав не спроможними і відхилив доводи апелянта ОСОБА_1 про необхідність відступлення від рівності часток, визначених вищевказаним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу та збільшення частки за ОСОБА_1 за правилами СК України з огляду на повернення останньою позики кредитору.

При цьому, позивач ОСОБА_1 не позбавлена можливості захистити свої майнові права та інтереси у зв`язку із погашенням нею частки боргових зобов`язань спадкодавця ОСОБА_7 за договором позики від 26 вересня 2018 року та повернення суми позики, шляхом заявлення вимог про стягнення частини погашеного боргу спадкодавця з інших спадкоємців та в межах вартості отриманого останніми спадкового майна, в порядку, передбаченому ЦК України. Проте таких вимог в цьому провадженні позивачка ОСОБА_1 не заявляла.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина перша статті 1226 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 466/1403/20 (провадження № 61-10035св22) зазначено, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах: від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 08 лютого 2023 року у справі № 522/3031/16-ц (провадження № 61-12894св21), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах».

Тому вимоги позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визначення частки померлого ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності щодо частини квартири АДРЕСА_11 , частини банківського вкладу в АТ КБ «Приватбанк» за договором №SAMDNWFD701 від 15 вересня 2019 року не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

У справі № 210/1609/15-ц Верховний Суд, змінюючи рішення судів, зазначив: установивши, що право позивача на отримання у власність спадкового майна оспорюється відповідачем, а також втрачено оригінали правовстановлючих документів на спадкове майно, суди дійшли обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (визнання права власності) узгоджується зі статтею 392 ЦК України, а зазначений відповідач є належним відповідачем у справі. Разом з тим, визначаючи правові підстави визнання за позивачем права власності на банківські вклади, суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права; суди дійшли помилкового висновку про визнання за позивачем права власності у порядку спадкування за законом на грошові кошти за договорами банківських вкладів, оскільки правильним вирішенням зазначеного спору є визнання права на вклад.

Тому, слід визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за кожним окремо, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на майно:

- по частини квартири АДРЕСА_8 ;

- по частини квартири АДРЕСА_9 ;

- по частини квартири АДРЕСА_10 ;

- по частини земельної ділянки площею 0,6009 га (кадастровий номер :01:012:0412) за адресою: АДРЕСА_6 ;

- по частини квартири АДРЕСА_11 ;

- по частини квартири АДРЕСА_12 ;

- право на частини банківського вкладу в АТ КБ «Приватбанк» за договором №SAMDNWFD701 від 15 вересня 2019 року.

Щодо заявленого відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 пропуску строків позовної давності та застосування наслідків пропуску цього строку

У січні 2021 року представник відповідачів за первісним позовом - адвокат Титикало Р.С. подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій останній просив відмовити у задоволенні позивних вимог ОСОБА_1 , в частині визнання частково недійсними договорів у зв`язку зі спливом строку позовної давності (т. 2 а.с. 33-35).

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу двокімнатної квартири загальною площею 73,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 в частині частки покупця ОСОБА_7 від 02 жовтня 2018 року та визнання права власності на більшу частку квартири, то позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки позов подано в травні 2020 року, тобто в межах трьох років з дня укладення оспорюваного договору.

Виходячи з вказаного відсутні підстави для застосування строків позовної давності до вимог, які не підлягають задоволенню по суті.

Інші доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують, тому, суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду зустрічної позовної заяви кожному позивачу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 окремо підлягав сплаті судовий збір у розмірі 10 510,00 грн. (максимальна ставка - 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2020 рік), сплата яких підтверджується квитанціями від 19 червня 2020 року (т. 1 а.с. 68-69).

Враховуючи, що зустрічний позов підлягає задоволенню частково, тому пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції на користь ОСОБА_3 - 10 510,00 грн. та на користь ОСОБА_2 - 10 510,00 грн.

Також зОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765,00 грн., сплата якого підтверджується квитанцією від 10 січня 2023 року (т. 4 а.с. 43).

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

У зустрічному позові представникОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Титикало Р.С. зазначав, що орієнтовний розрахунок суми витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції становить 100 000,00 грн., проте, доказів таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду не подав.

В апеляційній скарзі представник апелянта ОСОБА_2 - адвокат Титикало Р.С. також визначив орієнтовний розрахунок суми витрат на правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 30 000,00 грн., проте, доказів таких витрат до закінчення судових дебатів у справі не надав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргуОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року - скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: державний нотаріус П?ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задовольнити частково, визнати право на частини квартири АДРЕСА_11 ; частини банківського вкладу в АТ КБ «Приватбанк» за договором № SAMDNWFD701 від 15 вересня 2019 року спадковим майном ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 ) в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на майно:

- частини квартири АДРЕСА_8 ;

- частини квартири АДРЕСА_9 ;

- частини квартири АДРЕСА_10 ;

- частини земельної ділянки площею 0,6009 га (кадастровий номер :01:012:0412) за адресою: АДРЕСА_6 ;

- частини квартири АДРЕСА_11 ;

- частини квартири АДРЕСА_12 ;

- право на частини банківського вкладу в АТ КБ «Приватбанк» за договором №SAMDNWFD701 від 15 вересня 2019 року.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на майно:

- частини квартири АДРЕСА_8 ;

- частини квартири АДРЕСА_9 ;

- частини квартири АДРЕСА_10 ;

- частини земельної ділянки площею 0,6009 га (кадастровий номер :01:012:0412) за адресою: АДРЕСА_6 ;

- частини квартири АДРЕСА_11 ;

- частини квартири АДРЕСА_12 ;

- право на частини банківського вкладу в АТ КБ «Приватбанк» за договором №SAMDNWFD701 від 15 вересня 2019 року.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 ) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 10 510,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 10 510,00 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765,00 грн.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 07 квітня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова