ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Леонід Олегович, про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 21 листопада 2018 року між ним та відповідачами було укладено Договір позики грошових коштів на суму 1 988 000 грн зі строком повернення коштів 21 грудня 2018 року, нотаріально посвідчений за згоди його дружини.

Разом з тим, позивач вказував на те, що фактично такого договору він не укладав, діяв під примусом, коштів не брав і не зобов`язувався їх повернути відповідачам.

Також ОСОБА_1 звертав увагу суду, що позикодавці не виконали умов договору, зокрема, жодних грошових коштів як до підписання Договору позики грошових коштів, так і після підписання означеного договору позикодавці позивачу не передавали та він їх не отримував, про що свідчить відсутність будь-яких власноруч написаних позичальником розписок.

Крім того, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір не містить істотних умов, необхідних для його укладення, а саме Договором позики грошових коштів не визначено суму грошових коштів, яка передається кожним із позикодавців. Між тим, в Договорі позики грошових коштів не визначено хто з позикодавців та в якому розмірі і порядку має право вимоги повернення грошових коштів. При цьому, недодержання даної вимоги закону є підставою для визнання договору недійсним.

Таким чином, позивач, враховуючи вищевикладені обставини та оскільки у нього на момент вчинення правочину не було наміру виконувати передбачені договором зобов`язання, вважав належним способом відновлення своїх порушених прав визнання зазначеного вище договору недійсним.

Водночас, ОСОБА_1 вказував, що на його звернення до відповідачів про з`ясування обставин зазначеного вище та укладання такого договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвело. Позивач вважав вказане протиправним і порушуючим його права, адже дії відповідачів по укладанню та виконанню вказаного договору є неправомірними, а зобов`язання повинно бути законним і справедливим.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просив суд захистити його права та визнати недійсним Договір позики грошових коштів, який підписаний 21 листопада 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №114.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Л.О., про визнання недійсним договору позики.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

Відповідачі, відповідно до ст.360 ЦПК України, подали відзив, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 21 листопада 2018 року між ОСОБА_1 з одного боку і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з другого боку було укладено Договір позики грошових коштів на суму 1 988 000, 00 грн, що на день підписання цього договору становить еквівалент 71 000, 00 доларів США, зі строком повернення коштів до 21 грудня 2018 року включно, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №114. Договір позивачем було укладено за нотаріально посвідченої згоди його дружини, а саме письмової заяви про згоду подружжя ОСОБА_5 на укладання та підписання її чоловіком даного договору, справжність підпису на заяві засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. від 21 листопада 2018 року за реєстровим №110.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи позивачем не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину, не виконано встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався у позові як на підставу своїх вимог, зокрема, ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами відсутності факту передачі йому особисто коштів за договором позики, а також те, що даний правочин було укладено під психологічним тиском та погрозами з боку відповідачів та інших обставин, які нібито впливали на вчинення правочину, тому дійшов висновку, що Договір позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року, укладений між сторонами: позичальником ОСОБА_1 та позикодавцями: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відбувся; сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору і в тексті договору обумовлено про те, що передачу коштів за договором було здійснено до підписання вказаного договору, передбачені умови щодо повернення коштів, строку виконання зобов`язання, тощо; сторонами не заперечується факт підписання договору позики від 21 листопада 2018 року, а отже підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Згідно з положеннями статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, зокрема, на те, що жодних доказів, як з боку відповідачів, так і з боку третьої особи, про передачу грошових коштів до підписання Договору позики грошових коштів суду не було надано. Також в матеріалах справи відсутні докази, що грошові кошти за оспорюваним договором були передані після його укладення. Крім того, скаржник вказує, що наступною підставою недійсності оскаржуваного договору є здійснення психологічного тиску з боку відповідачів на позивача у момент підписання Договору позики грошових коштів, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 наполягав на тому, що фактично Договору позики грошових коштів він не укладав, діяв під примусом, коштів не брав і не зобов`язувався їх повернути відповідачам, а отже договір не містить істотних умов, необхідних для його укладення, тоді як недодержання даної вимоги закону є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Крім того, як вказував позивач, у нього була відсутність на момент вчинення правочину наміру виконувати передбачені договором зобов`язання. Таким чином, враховуючи викладені обставини, ОСОБА_1 вважав належним способом відновлення своїх порушених прав саме визнання вказаного договору недійсним, оскільки вчинення спірного договору, на думку позивача, без наміру виконувати передбачені договором зобов`язання і не отримання реально коштів при його підписанні дає підстави для висновку про недійсність договору від 21 листопада 2018 року.

Разом з тим, у справі, яка переглядається, районним судом було установлено, що 21 листопада 2018 року у м.Дніпро громадянин України ОСОБА_2 , громадянин України ОСОБА_3 , громадянка України ОСОБА_4 (позикодавці за договором), з однієї сторони, та громадянин України ОСОБА_1 (позичальник за договором), іменовані сторони, будучи ознайомлені з умовами діючого законодавства України, володіючи українською мовою, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, діючи добровільно без будь-якого фізичного та морального примусу, уклали між собою Договір позики грошових коштів.

Зазначений Договір позики грошових коштів посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. та зареєстровано у реєстрі за №114.

Також на Договорі позики грошових коштів містяться підписи та розкриття підписів (зазначення ПІБ прописом власноруч) позикодавців ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , позичальника ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л.О., підпис останнього скріплено печаткою.

У засвідчувальному написі нотаріуса, який міститься на Договорі позики грошових коштів зазначено, що, зокрема, договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Під час судового розгляду справи у суді першої інстанції в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердив, що підписував цей договір позики особисто, на договорі міститься його підпис.

Так, у Договорі позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року сторони погодили, зокрема, наступні умови:

- діючи без будь-якого на них тиску та примусу, Позикодавці надали у власність, а Позичальник прийняв грошові кошти в сумі 1 988 000 грн, що на день підписання цього договору становить еквівалент 71 000 доларів США за курсом комерційного банку, обраного за погодженням сторін, станом на 21 листопада 2018 року, строком до 21 грудня 2018 року включно (пункт 1 Договору);

- Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцям суму позики в розмірі 1 988 000 грн, але в будь-якому разі не менше суми, що на день повернення грошових коштів становитиме еквівалент 71 000 доларів США за курсом комерційного банку, в строк, зазначений у п.1 Договору. Підтвердженням повного виконання зобов`язань за договором позики буде заява Позикодавців про повний розрахунок за договором позики (пункт 2 Договору);

- Позичальник може повернути грошову суму в повному обсязі раніше від строку, зазначеного у п.1 цього Договору (пункт 3 Договору);

- грошова сума, вказана в п.1. Договору, передана Позичальнику до підписання цього договору (пункт 4 Договору);

- сторони свідчать, що ними надані всі необхідні відомості та документи для посвідчення цього договору і що не має неправдивих або ненаданих відомостей та підроблених документів, сторони свідчать, що договір не укладений під впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини (пункт 8 Договору);

- сторони цілком розуміють, що несуть відповідальність та юридичні наслідки вчиненого правочину (пункт 9 Договору);

- договір прочитаний сторонами, зміст його зрозумілий і відповідає волі сторін (пункт 14 Договору).

Крім того, зі змісту Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року вбачається, що сторонам нотаріусом роз`яснено правові наслідки приховування реальної суми позики, зміст ст. ст. 229, 230, 234, 1046, 1047, 1048, 1050, 1051, 1052, 1053 ЦК України, ст. ст. 57, 59, 60 СК України (пункт 11 Договору).

Також нотаріусом на укладання та підписання Договору позики грошових коштів отримано нотаріально засвідчені заяви від ОСОБА_6 про неперебування його у шлюбі, від ОСОБА_4 про неперебування її у шлюбі, заяву від ОСОБА_7 про згоду на укладення договору її чоловіком ОСОБА_3 , заяву від ОСОБА_5 про згоду на укладення договору її чоловіком ОСОБА_1 .

Відповідно до листа «Про надання інформації» від 16 грудня 2019 року за вих.№1497 45-7/3-6031, у провадженні Шевченківського ВП перебувало кримінальне провадження №0001497 від 13 червня 2019 року. За результатами проведеного досудового розслідування кримінального провадження №0001497, яке було об`єднано з кримінальним провадженням №0002323 від 18 жовтня 2019 року, відомості про яке внесено до ЄДРДР за заявами ОСОБА_5 та ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 за ч.1 ст.190 КК України, 16 вересня 2019 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях вказаних осіб складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

У матеріалах справи також міститься зазначена копія постанови про закриття кримінального провадження №0001497 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, зокрема, під час досудового розслідування було встановлено, що факт вчинення обману чи зловживання довірою відносно потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а так само протиправного отримання їх майна чи права на майно, свого підтвердження не знайшов; показання потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_1 щодо підписання у тому числі Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року, під дією психологічного примусу у ході досудового розслідування нічим іншим, лише як свідченнями ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не підтверджено, тому розцінено слідчим критично, як спосіб уникнення цивільно-правової відповідальності.

Так, зазначена постанова оскаржувалась у судовому порядку. Проте, ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2020 року по справі №932/18630/19, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2021 року, у задоволенні скарги адвоката Борисової Ю.В., яка діяла в інтересах ОСОБА_5 , про скасування постанови слідчого від 16 грудня 2019 року про закриття кримінального провадження №0001497 відмовлено.

При цьому, згідно матеріалів справи, районним судом було вжито всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення обставин наявності або відсутності підстав для визнання недійсним Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року, зокрема, ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача від 11 червня 2020 року та призначено у цій справі судову психологічну експертизу, виконання якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до заключної частини висновку експертів від 17 грудня 2021 року за №3182/3/31826/20-61, що складений за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи у цій справі, судові експерти дійшли до наступних висновків:

1) для ОСОБА_1 (позивача) при укладенні Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л.О., обставини справи були не абстрактними, а реальними та такими, що дійсно відповідають вчиненим діям;

2) ОСОБА_1 здатен був повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм оцінку та керувати ними при підписанні Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року без прихованого психологічного тиску на його свідомість;

3) ОСОБА_1 здатен був усвідомлювати у повній мірі зміст власних дій та їх наслідків під час укладення Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л.О.;

4) ОСОБА_1 здатен був повною мірою прогнозувати наслідки власних дій під час укладення Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л.О.;

5) в разі якщо б психологічний вплив ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 таки мав місце, він би не зміг би змінити вільне волевиявлення ОСОБА_1 ;

6) ОСОБА_1 здатен був повною мірою усвідомлено приймати рішення на укладання Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л.О.;

7) ОСОБА_5 здатна була повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм оцінку та керувати ними під час підписання заяви про згоду на укладення Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між її чоловіком ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

8) ОСОБА_5 здатна була повною мірою прогнозувати наслідки власних дій під час підписання заяви про згоду на укладення Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року між чоловіком ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..

Крім того, згідно висновку експертів від 17 грудня 2021 року за №3182/3/31826/20-61, результати аналізу зареєстрованих поліграфом фізіологічних реакцій ОСОБА_1 на значимі стимули, дозволяють сформулювати наступні висновки:

1. Надати відповідь чи вказують психологічні реакції ОСОБА_1 на те, що в його пам`яті відсутня значуща інформація про те, що ним отримано від ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та/або іншої особи грошові кошти за укладення Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року, у межах дослідження не представляється можливим, у той час виявлені фізіологічні реакції, які свідчать про те, що ОСОБА_1 має грошові зобов`язання перед ОСОБА_6 ;

2. Психофізіологічні реакції, які були виявлені під час психологічного дослідження із використанням поліграфу, свідчать, що у пам`яті ОСОБА_1 відсутня значуща інформація про вплив на його психологічний стан до підписання оспорюваного договору зі сторони ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та/або інших осіб, з метою примусити до укладення Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року.

Таким чином, місцевим судом було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що між позивачем та відповідачами було укладено Договір позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року, що у свою чергу підтверджується обставинами справи, викладеними у позовній заяві, відзиві на позовну заяву та відповідно до наявних матеріалів і наданих доказів.

Отже, суд першої інстанції мотивовано вважав, що твердження позивача про фактичне не укладення договору, про відсутність будь-яких дій з його боку, та про безпідставність можливого отримання коштів та їх утримання не відповідають фактичним обставинам справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає неспроможними доводи скаржника про те, що сам по собі факт підписання сторонами тексту Договору, без передання грошей, не породжує у майбутнього Позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей, оскільки Сторони у п.2 Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року погодили, що Позикодавці надали у власність, а Позичальник прийняв грошові кошти в сумі 1 988 000 грн, що на день підписання цього договору становить еквівалент 71 000 доларів США за курсом комерційного банку, обраного за погодженням сторін, станом на 21 листопада 2018 року, тобто, Позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти у сумі 1 988 000 грн, у іноземній валюті зазначено лише еквівалент цієї суми станом на дату підписання договору.

Відповідно до п.4 Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року грошова сума, вказана в п.1 Договору, передана Позичальнику ( ОСОБА_1 ) до підписання цього договору.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що передачі вказаного розміру коштів не було, так як навіть відсутня розписка, яка б засвідчувала факт отримання ним коштів, адже сам факт підпису ним вказаного Договору позики грошових коштів свідчить про те, що сторонами досягнуто згоди зі всіх істотних умов, передбачених для даного виду правочину і вони погодилися з ними.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що у даному випадку, при наявності укладеного між сторонами договору позики, не вимагається наявність розписки позичальника, з метою підтвердження факту отримання коштів останнім. Тобто, підписання даного правочину є самостійним, достатнім, дійсним підтвердженням суті взятих сторонами на себе зобов`язань, в тому числі і прав.

Отже, зі змісту Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року вбачається, що цей договір відповідає як загальним, так і спеціальним вимогам до договору позики, які закріплені у ЦК України, зокрема, зміст договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; укладаючи договір позики як Позичальник, так і Позикодавці мали повний обсяг дієздатності договір посвічений нотаріально та нотаріус встановив сторін правочину, а також перевірив обсяг іх дієздатності та дійсність намірів; договір підписаний із досягненням усіх істотних умов (визначено предмет договору сума позики у розмірі 1 988 000 грн, строк повернення позики до 21 грудня 2018 року включно, у договорі позики зазначено, що грошова сума позики передана Позичальнику до підписання цього договору, тощо); форма договору позики письмова, договір нотаріально посвідчений.

Натомість, сторона позивача, реалізуючи своє право на доказування, будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції не надала, тоді як відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Також з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, колегією суддів було відкладено судовий розгляд даної апеляційної скарги із узгодженням з представником позивача часу та дати наступного судового засідання, зокрема, для надання апелянтові можливості довести наявність підстав для визнання недійсним Договору позики грошових коштів від 21 листопада 2018 року, проте ні скаржник особисто, ні його представник до суду апеляційної інстанції не з`явилися та жодних доказів на підтвердження своїх доводів щодо помилкових висновків суду першої інстанції не надали.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про правомірність такої відмови судом першої інстанції у задоволенні заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, тобто, доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, що судом не прийнято до уваги наданні пояснення представника позивача з приводу неповноти експертного дослідження, а наданий експертний висновок не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова