Справа№592/4394/23
Провадження №2-о/592/76/23

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі головуючого судді Корольової Г.Ю., з участю секретаря судового засідання Панасовської В.В., представника заявника ОСОБА_1 , заінтересованої особи ОСОБА_2 , розглянувши в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

У С Т А Н О В И В:

06.04.2023 року ОСОБА_3 через свого представника адвоката Рижова С.Є. звернулась до суду з вказаною заявою і просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців, яким заборонити ОСОБА_2 : наближатися ближче ніж на 300 метрів до місця проживання, перебування, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_3 ; вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 вимоги викладені у заяві підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги заяви не визнав і заперечував проти видачі обмежувального припису.

Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи в повному об`ємі, дійшов такого висновку.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до правил ст. 350-2 Цивільного процесуального кодексу України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Правилами глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 Цивільного процесуального кодексу України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 Цивільного процесуального кодексу України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника ОСОБА_2 заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до неї економічного та психологічного насильства, а саме у вигляді переслідування, поданні до суду різних за змістом документів, також користуючись близькістю проживання, вистежує та підстерігає її на вулиці, висловлюється нецензурною лайкою, проводить себе агресивно та її принижує, намагається втручатись в її особисте життя. Крім того, умисно позбавив її речей необхідних для забезпечення нормального життя та намагається позбавити її коштів, шляхом подання безпідставного позову.

Проте, звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису у судовому порядку ОСОБА_3 не надала суду належних та беззаперечних доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та економічного насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України.

До того ж, до заяви не долучено жодного звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів із заявами про вчинення домашнього насильства та термінового заборонного припису стосовно ОСОБА_2 винесено не було. Також не надано будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 умисно позбавляє ОСОБА_3 житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, забороняє працювати чи навпаки примушує до праці.

Як показав у судовому засіданні ОСОБА_2 , що ніякого насильства щодо колишньої дружини не вчиняв, більше того, вони розлучені та проживають за різними адресами.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства, у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому відсутні підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника, у зв`язку з чим необхідно відмовити у видачі.

Керуючись ст. 293, 294, 350-1 350-8 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволені заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 - відмовити за необгрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Заінтересована особа - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 .

Суддя Г.Ю. Корольова