ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/258/23 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Бершадська Г. В., Костів О. З.,

секретаря судового засідання Романської К.М.,

за участі:

представника заявника адвоката Магдич О.О.,

заінтересованої особи - ОСОБА_1 та її представника адвоката Заплітної І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/27397/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Магдич Ольги Олександрівни на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2022 року по справі №607/18875/22 за заявою представника заявника ОСОБА_2 адвоката Магдич Ольги Олександрівни про надання дозволу на примусове виконання рішень іноземних судів,

В С Т А Н О В И В:

Представник заявника ОСОБА_3 адвокат Магдич О.О. звернулася до суду із заявою (яку найменувала про визначення місця проживання та відібрання дитини) про надання дозволу на примусове виконання на території України постанови сімейного Суду першої інстанції Антверпена від 08.07.2022 у справі №22/476/В за позовною заявою пана ОСОБА_4 , якою ОСОБА_5 зобов`язано: не залишати територію Бельгії з неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 , та рішення Районного суду для столичного міста Варшави VI Nsm 2422/22 від 22.06.2022, яким в порядку забезпечення, на час тривання провадження встановлено місце перебування малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кожному місці проживання батька малолітньої ОСОБА_8 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2022 року заяву представника заявника ОСОБА_3 адвоката Магдич Ольги Олександрівни про надання дозволу на примусове виконання рішень іноземних судів залишено без розгляду та повернуто його разом з документами, що додані до клопотання.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник заявника ОСОБА_2 - адвокат Магдич О.О. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали місцевого суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою надати ОСОБА_3 дозвіл на примусове виконання на території України вказаних рішень іноземних судів.

Зокрема зазначає, що заявник ОСОБА_9 звертався із заявою про надання дозволу на примусове виконання рішення Районного суду для столичного міста Варшави VI Nsm 2422/22 від 22 червня 2022йроку, а не рішення цього ж суду від 03.08.2022 року. Вказує, що у рішенні VI Nsm 2422/22 від 22 червня 2022 року чітко вказано дата набрання ним законної сили.

Також вказує, що до матеріалів справи крім самого рішення VI Nsm 2422/22 від 03 серпня 2022 року про виправлення очевидної описки долучено довідку Районного суду для столичного міста Варшави від 29 вересня 2022 року, у якій вказано про сам факт внесення виправлення у рішення VI Nsm 2422/22 від 22 червня 2022 року, факт надіслання (вручення) даного рішення сторонам, а також засвідчено факт набрання законної сили рішенням VI Nsm 2422/22 від 03 серпня 2022 року, - 22 Вересня 2022 року. Дана довідка апостильована та перекладена українською мовою. Зазначає, що у посвідчувальному штампі на рішенні VI Nsm 2422/22 від 03 серпня 2022 року вказано, що воно видається Мареку Маршалковскі як таке, що є правомочним та підлягає виконанню.

Крім того скаржник зазначає, що у прикінцевих положеннях постанови Суду першої інстанції Антверпена, відділення у м.Тюрнгаут після розділу «Судові витрати» вказано : «Оголосити цю постанову до негайного виконання, незважаючи на всі звернення». Тобто аналогічно з ухвалою суду про забезпечення позову Української системи правосуддя, як це передбачено ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня її постановления незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Зазначає, що аналогічно з законодавством України розгляд судом питання про забезпечення позову здійснюється без виклику сторін, а набуття ним законної сили не залежить від вручення постанови (ухвали) сторонам. Саме тому Постанова від 08 липня 2022 року сімейного Суду першої інстанції Антверпена, відділення у м.Тюрнгаут (№ протоколу : 22/3549) підлягає виконанню незалежно від вручення її відповідачці. Вважає, що вимога частини 3 статті 466 ЦПК України щодо долучення до клопотання доказів належного повідомлення іншої сторони про дату та час розгляду справи (пункт 3 частини 3 вказаної норми процесуального закону) у даному випадку не може бути застосований.

Від заінтересованої особи ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2022 року без змін, оскільки вважає її законною та обгрунтованою.

Вказує, що в порушення вимог п.3 ч. 3 ст. 466 ЦПК України заявником не було додано документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, на що і звернув увагу суд першої інстанції як на одну з підстав залишення заяви без розгляду, оскільки вказана норма є обов`язковою до застосування судами України.

Крім того вказує, що в перекладах рішень іноземних судів, які заявник бажає виконати на території України, відсутні відомості про те, що ці рішення набрали законної сили, що є порушенням п.2 та п.6 ч. 3 ст. 466 ЦПК України.

В судовому засіданні представник заявника адвокат Магдич О.О. просила задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Заплітна І.А. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2022 року залишити без змін, оскільки вважають її законною та обгрунтованою.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту 10 частини першоїстатті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право`визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Статтею 81 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 82 Закону України "Про міжнародне приватне право" визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 через представника адвоката Магдич О.О. звернувся в суд першої інстанції з заявою, в якій просив надати дозвіл на примусове виконання на території України постанови сімейного Суду першої інстанції Антверпена від 08.07.2022 у справі №22/476/В за позовною заявою пана ОСОБА_4 , якою ОСОБА_5 зобов`язано: не залишати територію Бельгії з неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 , а також не організовувати чи сприяти виїзду цієї неповнолітньої дитини з території Бельгії; повернути неповнолітню дитину ОСОБА_10 до Бельгії протягом трьох днів з моменту винесення цієї постанови зі стягненням штрафу у розмірі 250.00 Євро за кожен день прострочення у виконанні згаданої постанови до максимальної суми штрафу у розмірі 5000,00 Євро та рішення Районного суду для столичного міста Варшави VI Nsm 2422/22 від 22.06.2022. яким в порядку забезпечення, на час тривання провадження встановлено місце перебування малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кожному місці проживання батька малолітньої ОСОБА_8 .

Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що заявником при поданні даної заяви не дотримано в повній мірі вимоги ст. 466 ЦПК України щодо долучення до заяви усіх необхідних документів.

Суд першої інстанції виходив з того , що постанова сімейного Суду першої інстанції Антверпена від 08.07.2022 у справі №22/476/В видана за відсутності сторін та в подальшому її текст передано лише ОСОБА_11 , чим порушено вимоги п. 3 ч. 3 статті 466 ЦПК України, згідно з яких до клопотання має бути додано документ, який засвідчує, що боржник ОСОБА_1 , стосовно якої судом постановлено рішення, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Також суд зазначив, що рішення Районного суду для столичного міста Варшави у Варшаві VI Відділ сім`ї і неповнолітніх шифр справи Nsm 2422/22 від 22.06.2022 року та довідка, видана 29.09.2022 року тим же судом, яка засвідчує отримання ухвали сторонами, містять дату набрання рішенням законної сили 15.07.2022 року, підлягає виконанню з 22.06.2022року. Проте, з вищевказаної довідки вбачається, що 03.08.2022року було винесено ухвалу про виправлення очевидної помилки в резолютивній частині рішення від 22.06.2022року, у довідці зазначено «Рішення набрало сили 22.09.2022року», до матеріалів заяви додано переклад рішення Районного суду для столичного міста Варшави у Варшаві VI Відділ сім`ї і неповнолітніх, яким замінено неправильний рік народження неповнолітньої 2018 на правильний 2015, в той же час дати набрання законної сили рішення не проставлено, а відтак заявником порушено саме п. 2 ч. 3 статті 466 ЦПК України.

З даним висновком суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання правової допомоги у цивільних та кримінальних справах між Україною та Республікою Польща урегульоване Договором між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах від 24 травня 1993 року, який було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року (далі Договір).

Відповідно до статті 1 Договору громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території іншої Договірної Сторони у відношенні своїх особистих та майнових прав таким же правовим захистом, як і громадяни цієї Договірної Сторони.

Громадяни однієї Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатися до органів іншої Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні та кримінальні справи, можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови, а також здійснювати інші процесуальні дії за тих же умов, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

За пунктом 1 статті 28 Договору в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.

З огляду на пункт 3 статті 28 Договору компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання.

Згідно із статтею 52 Договору визнання і виконання рішення належить до компетенції суду тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

При розгляді справи суд обмежується перевіркою виконання умов, передбачених статтями 50 і 51.

Підстави визнання і виконання рішень передбачені у статті 50 Договору.

За змістом цієї статті рішення, зазначені у статті 49, підлягають визнанню і виконанню на території іншої Договірної Сторони, якщо:

1) згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої рішення було винесене, воно набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, також рішення, що не набрали законної сили, але підлягають виконанню;

2) суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а у випадку відсутності такого врегулювання в Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане;

3) сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності - належного представництва, а зокрема, сторона, яка не взяла участі в розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином;

4) справа між тими самими сторонами не була вже вирішена з винесенням рішення судом тієї Договірної Сторони, на території якої рішення судом тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, і якщо між тими самими сторонами не була раніше порушена справа в суді тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане;

5) рішення органу третьої держави між тими самими сторонами і в тій самій справі не було вже визнане або виконане на території тієї Договірної Сторони, де рішення має бути визнане і виконане;

6) при винесенні рішення застосовано законодавство відповідно з цим Договором, а у випадку відсутності такого врегулювання у Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

З огляду на статтю 51 Договору клопотання про визнання і виконання рішення може бути подане безпосередньо до відповідного суду тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, або також за посередництвом суду, який розглядав справу в першій інстанції.

Згідно з положеннями ст. 53 Конвенції клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається компетентному суду Договірної сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання додаються: рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; документ, з якого випливає, що сторона, проти якої винесено рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання, документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

З аналізу наведених норм слідує, що зазначений в них перелік документів, які додаються до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду є обов`язковим, та має передувати розгляду справи. В разі не виконання вказаних умов закону, ч. 4 ст. 466 ЦПК України встановлені відповідні наслідки, які і застосовані районним судом.

Відповідно до ст.462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно ч.1 ст.465 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

В силу вимог ч. 3 ст. 466 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); 3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; 4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); 5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником); 6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 466 ЦПК України суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема постанови сімейного Суду першої інстанції Антверпена від 08.07.2022 у справі №22/476/В, остання видана за відсутності сторін та в подальшому її текст передано лише ОСОБА_11 , і відомості щодо повідомлення боржника ОСОБА_1 , стосовно якої судом постановлено рішення, про дату, час і місце розгляду справи, в матеріалах справи відсутні та заявником не додані, що є порушенням вимог п. 3 ч. 3 статті 466 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що постанова від 08 липня 2022 року сімейного Суду першої інстанції Антверпена, відділення у м.Тюрнгаут (№ протоколу : 22/3549) підлягає виконанню незалежно від вручення її відповідачці є безпідставними, оскільки п.3 ч. 3 ст. 466 ЦПК України чітко передбачено, що до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду повинен додаватися документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Вказана норма статті підлягає до застосування судами України під час розгляду такого клопотання у випадку встановлення відсутності доказів протилежного і трактувати її по іншому у колегії суддів підстав немає.

Що стосується рішення Районного суду для столичного міста Варшави у Варшаві VI Відділ сім`ї і неповнолітніх шифр справи Nsm 2422/22 від 22.06.2022 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з вказаним рішенням суд постановив в порядку забезпечення, на час тривання провадження, встановити місце перебування малолітньої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кожному місці проживання батька малолітньої ОСОБА_13 .

Рішенням Районного суду для столичного міста Варшави у Варшаві VI Відділ сім`ї і неповнолітніх номер справи VI Nsm 2422/22 від 03 серпня 2022 року про виправлення описки, вказаний суд постановив виправити очевидну помилку в резолютивній частині ухвали місцевого суду від 22 червня 2022 року, постановленої у цьому провадженні, шляхом заміни неправильного року народження неповнолітньої 2018 на правильний 2015. Разом з тим, дати набрання законної сили цього рішення не проставлено, що є порушенням п. 2 ч. 3 статті 466 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявник звертався до місцевого суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання саме рішення Районного суду для столичного міста Варшави VI Nsm 2422/22 від 22 червня 2022 року, а не рішення цього ж суду від 03.08.2022 року є також безпідставними, оскільки останнім рішенням було внесено виправлення описки в рішення суду від 22 червня 2022 року, і коли саме ці зміни набрали законної сили, а, відповідно, і в рішенні Районного суду для столичного міста Варшави VI Nsm 2422/22 від 22 червня 2022 року, в матеріалах справи будь-яких даних немає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками районного суду про наявність правових підстав до залишення без розгляду поданого по справі клопотання та його повернення заявнику.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Магдич Ольги Олександрівни залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного тексту постанови 5 квітня 2023 року.

Головуючий

Судді