У Х В А Л А

29 березня 2023 року

м. Київ

Справа № 748/1335/20

Провадження № 14-23цс23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Князєва В. С., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича Ю. Ю., Штелик С. П.

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку

за касаційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2020 року у складі судді Хоменко Л. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у складі колегії суддів Онищенко О. І., Висоцької Н. В., Скрипки А. А. та

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року Чернігівська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (далі - ГУ Держгеокадастру) від 13 вересня 2016 року № 25-14403/14-16-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га (кадастровий номер :04:000:8464), розташованої на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за межами населеного пункту та передано її у власність для ведення садівництва.

На підставі вказаного наказу ОСОБА_1 14 вересня 2016 року зареєстрував за № 16455496 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:8464 для ведення садівництва.

Вважала, що передача у власність ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки відбулася за рахунок земель державної власності історико-культурного призначення без погодження зі спеціально уповноваженим органом у сфері охорони культурної спадщини, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує інтереси держави, оскільки спірна земельна ділянка розміщена в межах пам`ятки культурної спадщини місцевого значення «Улянівка-1» ( Микитин Рів ) і ґрунтовий могильник ХV-ХІ, VІІ-ІІІ ст. до н. е., ІV-V ст. до н. е.

Просила:

- визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру від 13 вересня 2016 року № 25-14403/14-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» щодо передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га (кадастровий номер :04:000:8464) для індивідуального садівництва з державної власності Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку, здійснену 14 вересня 2016 року державним реєстратором Чернігівської районної державної реєстрації Пінчуком І. Ю. та запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 16455496.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

25 листопада 2020 року рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Чернігівська місцева прокуратура не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема: 1) прокурором не доведено, що земельна ділянка площею 0,12 га, надана у власність ОСОБА_1 , накладається на межі поселення «Улянівка-1» ( Микитин Рів ) і ґрунтового могильника ХV-ХІ, VІІ-ІІІ ст. до н. е., ІV-V ст. до н. е.; 2) Чернігівською обласною державною адміністрацією не приймалося рішення про зміну категорії земель у Чернігівському районі із земель сільськогосподарського призначення на землі історико-культурного призначення та не надано будь-якої землевпорядної документації на земельну ділянку під поселенням «Улянівка-1» ( Микитин Рів ) і ґрунтовий могильник; 3) наказ Міністерства культури України від 03 березня 2017 року № 154 про занесення поселення «Улянівка-1» ( Микитин Рів ) і ґрунтового могильника до реєстру пам`яток археології місцевого значення виданий після того, як земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:8464 була передана у власність ОСОБА_1

25 жовтня 2022 року постановою Чернігівського апеляційного суду апеляційну скаргу Чернігівської місцевої прокуратури задоволено частково. Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2020 року змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновком судової земельно-технічної експертизи від 08 серпня 2022 року № 10-21, призначеної за клопотанням позивача, встановлено, що: 1) граничні межі території поселення не визначені, дослідити, чи має місце факт накладання або перетину земельної ділянки (кадастровий номер :04:000:8464, площа 0,12 га), яка передана у власність ОСОБА_1 , із земельною ділянкою, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення поселення «Улянівка-1» ( Микитин Рів ) та ґрунтовий могильник поблизу с. Вознесенське Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, технічно неможливо; 2) земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:8464 не розташована на землях, які позначені жовтим кольором і заштриховані чорною штриховою лінією з нахилом зліва направо, що згідно з умовними знаками зазначені як землі історико-культурного призначення; 3) спірна земельна ділянка не перетинається із земельною ділянкою (кадастровий номер :04:000:8603, площа 12,8677 га), яка згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01 жовтня 2020 року № НВ-020 має обмеження як охоронна зона навколо об`єкта культурної спадщини.

Крім того, суд зазначив, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року Чернігівська обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, зокрема у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), а також Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 червня 2022 року у справі № 676/1795/20 (провадження № 61-21233св21), що під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її в мотивувальній частині судового рішення.

Чернігівський апеляційний суд вказав на неналежно обраний прокурором спосіб захисту, водночас не вказав чому такий спосіб є неефективним та унеможливлює реальне поновлення порушених прав.

Віднесення спірної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення підтверджено тим, що пам`ятка археології місцевого значення поселення «Улянівка-1» ( Микитин Рів ) і ґрунтовий могильник ХV-ХІ, VІІ-ІІІ ст. до н. е., ІV-V ст. до н. е. розташовані за 0,2 - 1,3 км на північний захід від с. Вознесенське в урочищі Микитин Рів Чернігівського району Чернігівської області (паспортизовано ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Згідно із актом від 26 грудня 2019 року, складеним заступником начальника управління туризму та охорони культурної спадщини Департаменту культури і туризму, національностей і релігій Чернігівської облдержадміністрації Замай Л .М., заступником директора Комунального закладу «Організаційно-методичний центр контролю та технічного нагляду закладів культури і туризму» Чернігівської обласної ради Коваленко І. О., старшим науковим співробітником відділу охорони пам`яток історії, археології та монументального мистецтва ОСОБА_3 , за повідомленням Інституту археології НАН України від 17 квітня 2018 року № 125/01-9-317, дев`ять земельних ділянок, у тому числі спірна земельна ділянка, розташовані у межах цієї пам`ятки.

Прийняття наказу Міністерства культури України від 03 березня 2017 року № 154 після надання ГУ Держгеокадастром спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не спростовує факту її розташування на території земель історико-культурного призначення. Не спростовує цей факт і висновок судової земельно-технічної експертизи.

Позиція інших учасників справи

У грудні 2022 року ГУ Держгеокадастру звернулося до Верховного Суду з відзивом на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні зазначеної касаційної скарги з підстав ненадання прокурором достатніх та допустимих доказів розташування спірної земельної ділянки в межах земель історико-культурного призначення, обрання прокурором неефективного способу захисту.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що на час передачі йому спірної земельної ділянки пам`ятка археології місцевого значення поселення «Улянівка-1» ( Микитин Рів ) і ґрунтовий могильник не була занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Передана йому у власність земельна ділянка як у 2016 році, так і на сьогоднішній день відноситься до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням - землі запасу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

01 грудня 2022 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

31 січня 2023 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справу призначено до судового розгляду.

23 лютого 2023 року ухвалоюВерховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину п`яту статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якою передбачено, щосуд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відповідно до вимог статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та частин першої, другої, шостої статті 17 Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування та вимагаючи повернути таку ділянку.

При цьому колегія суддів наголошує на тому, що отримання громадянами та юридичними особами у власність земельної ділянки історико-культурного значення, на якій розташована пам`ятка археології, суперечить вимогам законодавства. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця.

З урахуванням зазначеного Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вимогу про повернення земельної ділянки історико-культурного значення на користь держави слід розглядати як негаторний, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки, а не віндикаційний позов, на який поширюється загальний строк позовної давності.

Аналогічний висновок, який стосується незаконної передачі у приватну власність земель історико-культурного значення, на яких розміщено пам`ятку археології, викладено в постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 557/303/21 (провадження № 61-3305св22).

У той же час у судовій практиці спостерігається неоднаковий підхід до вирішення питання щодо відновлення права власності держави, а саме що ефективним способом захисту права власності є вимога про витребування земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, у порядку статті 387 ЦК України. Такий підхід застосований у постановах Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 737/240/20 (провадження № 61-9919св21) та від 25 січня 2023 року у справі № 748/1536/20 (провадження № 61-989св22).

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власника усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

На віндикаційні позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності.

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними («S.W. v. TheUnited Kingdom», № 20166/92, параграф 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 23 листопада 2021 року у справі 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) розмежувала способи захисту в позовах стосовно земель водного та лісового фонду. Проте питання щодо способу захисту порушеного права держави на повернення в державну власність земельної ділянки історико-культурного значення, на якій розміщена пам`ятка археології, є невирішеним. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за наведених мотивів вважає, що справа містить виключну правову проблему.

Велика Палата Верховного Суду вважає такі висновки про наявність підстав для передачі справи на її розгляд помилковими.

Вирішуючи питання про можливість прийняття до розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, слід зважати, що повноваження Великої Палати Верховного Суду в цивільному судочинстві конкретизовано в статті 403 ЦПК України, у якій визначено обмежений перелік підстав для передачісправи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Однією з таких підстав відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України є те, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Оскільки критеріїв виключності правової проблеми цивільне процесуальне законодавство не містить, Велика Палата Верховного Суду напрацювала та послідовно застосовує критерії при вирішенні питання, чи містить справа, яка передається їй на розгляд, виключну правову проблему. У низці ухвал (наприклад, від 10 липня 2019 року у справі № 431/5643/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 357/13182/18, від 23 червня 2020 року у справі № 910/8130/17, від 09 липня 2020 року у справі № 610/1065/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 910/32643/15, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/17296/19, від 23 жовтня 2020 року у справі № 906/677/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 757/50105/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 640/6432/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 916/1977/20, від 18 травня 2021 року у справі № 758/733/18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.

Кількісний показник означає, що така проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка в застосуванні норм процесуального права, у тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, і перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду унеможливить її повторення в подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанції таким чином, що постає питання стосовно дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і трапляється в невизначеній (значній) кількості справ, у разі якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 02 вересня 2021 року у справі № 910/11820/20 зроблено висновок про те, що для віднесення справи до категорії спорів, які містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, така справа повинна мати кілька з наведених ознак, проте не одночасно в їх сукупності, зокрема:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми;

- існують якісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, зокрема: а) відсутність усталеної судової практики застосування однієї і тієї ж норми права, у тому числі наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; б) невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, у тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права; в) встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому; г) наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах тощо.

Однак в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відсутні посилання на кількісні та якісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

І суд першої інстанції, і апеляційний суд, відмовляючи в позові, вказали на недоведеність позивачем заявлених позовних вимог. З посиланням на висновок судової земельно-технічної експертизи від 08 серпня 2022 року № 10-21 апеляційний суд зазначив, що земельна ділянка, надана у власність ОСОБА_1 , не перетинається із земельною ділянкою, яка має обмеження як охоронна зона навколо об`єкта культурної спадщини.

Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення.

Тобто суди відповідно до вимог статей 82, 89 ЦПК України оцінили докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; оцінили належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. І саме на підставі дослідження доказів відмовили в задоволенні позову.

Посилання апеляційного суду у своїй постанові на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) про те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, не свідчить, що у справі вирішальним питанням є дослідження ефективності способу захисту порушеного права позивача.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що статтею 400 ЦПК України передбачено, що, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Повноваження суду касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги передбачені у статтях 409-414 ЦПК України. Передбачивши можливість скасування судових рішень при їх касаційному перегляді у разі неправильного застосування норм матеріального права судами першої й апеляційної інстанцій, законодавець запровадив механізми уніфікації висновків, і такі механізми є ефективними.

Такими повноваженнями наділена не лише Велика Палата Верховного Суду, але і Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду відповідно до частини першої статті 25 ЦПК України.

Таким чином, на розгляд Великої Палати Верховного Суду в цій справі передані питання, які може вирішити Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду як належний суд, який відповідно до законодавчо визначених повноважень може дійти власного висновку щодо застосування відповідних норм права в спірних правовідносинах.

Колегія суддів Касаційного цивільного суду не навела доводів для наявності підстав передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного суду, що підтверджували б неусталеність судової практики при вирішенні питання щодо способу захисту порушеного права держави на повернення в державну власність земельної ділянки історико-культурного значення.

Не зазначила колегія суддів і конкретних постанов Великої Палати Верховного Суду, інших касаційних судів у складі Верховного Суду, у яких суди по-різному підходили до аналізу норм права в подібних правовідносинах. Про такі випадки відсутні посилання і в касаційній скарзі.

Посилання колегії суддів на неоднаковий підхід до вирішення питання щодо відновлення права власності держави в судовій практиці Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду та Другої судової палати цього суду не є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палата Верховного Суду.

У разі виникнення суперечностей при застосуванні конкретних норм права в подібних правовідносинах лише у Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду існують інші механізми подолання цих розбіжностей, аніж передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Зокрема, частиною першою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати. А в частині другій цієї статті вказано, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

З наведених підстав можна зробити висновок, що питання, порушене Верховним Судом складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, не свідчить про існування виключної правової проблеми в спірних правовідносинах, тому справу може вирішити Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду як належний суд, який відповідно до законодавчо визначених повноважень у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права може зробити власний висновок щодо застосування відповідних норм права в спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими підстави для передачі цієї справи на її розгляд та не вбачає, що справа містить виключну правову проблему або підстави для відступу від висновку Касаційного господарського суду, тому немає підстав для прийняття та розгляду Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи згідно з вимогами статті 403 ЦПК України.

Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за касаційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року - повернути на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: В. В. Британчук Г. Р. Крет

Ю. Л. Власов Л. М. Лобойко

І. В. Григор`єва С. Ю. Мартєв

М. І. Гриців К. М. Пільков

Д. А. Гудима О. Б. Прокопенко

Ж. М. Єленіна І. В. Ткач

І. В. Желєзний О. С. Ткачук

О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич

Л. Й. Катеринчук С. П. Штелик

В. С. Князєв