ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/691/22 Номер провадження 22-ц/814/2476/23Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т.О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючий суддя Чумак О.В.,

судді:Дряниця Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Боштенка В.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Зуб Т.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

встановила:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначила, що є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу від 06 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л.В., реєстр № 303. За цією ж адресою з 22.01.2014 року зареєстрований, але не проживає з дати реєстрації відповідач ОСОБА_2 . Спільного господарства та спільного бюджету вони не мають. На даний час вона не має можливості повною мірою розпоряджатися своїм майном. Крім того, будинок, в якому зареєстрований відповідач, демонтований. На місці його розташування залишився тільки фундамент та цоколь, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов від 30 листопада 2021 року, складеним депутатом Заводської міської ради Мащенко Л.О. за участі двох сусідів.

Враховуючи вищенаведене, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 жовтня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

З цим рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач не проживає за спірною адресою з часу реєстрації, будинок власником якого вона являється демонтований, тому збереження реєстрації за відповідачем за даною адресою є порушенням її права власності.

Вважає, що її позовні вимоги доведені належними доказами та підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 06 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л.В., реєстр № 303 . У цьому будинку, крім позивача, також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 та їх син - ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Заводської міської ради № 333 від 22.06.2022 року.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 16.06.2022 року, ОСОБА_2 не проживає у вищевказаному будинку з дати його реєстрації, тобто, з 22.01.2014 року . Відповідно до акту акту обстеження житлово-побутових умов від 30.11.2021 року, будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на момент обстеження (02.11.2021 року) демонтований. На місці його розташування залишився тільки фундамент та цоколь.

Також, згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 13.09.2022 року, яксладеного депутатом Заводської міської ради Петренком С.М., встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Крім того встановлено, що на цій садибі побудована будівля, придатна для проживання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач був зареєстрований у спірному житловому будинку на законних підставах та зі згоди позивачки. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не користується спірним житловим приміщенням, або, що воно непридатне для проживання позивачка ОСОБА_1 не надала.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини першої статті 406 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось позивачкою, відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному житловому приміщенні за її згодою, як колишній чоловік. Також у спірному будинку зареєстрований повнолітній син сторін ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Заводської міської ради № 333 від 22.06.2022 року.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житим приміщенням, позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач не проживає у спірному будинку з часу реєстрації, а також на те, що даний будинок демонтований.

На підтвердження вказаної обставини позивачем був наданий акт обстеження житлово-побутових умов від 16.06.2022, складений депутатом Заводської міської ради Петренком С.М., згідно якого відповідач ОСОБА_2 не проживає в спірному житловому будинку з дати його реєстрації з 22.01.2014, а також акт обстеження житлово-побутових умов, затверджений 30.11.2021, в якому зазначено, що будинок АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 демонтований, на місці його розташування залишився лише фундамент та цоколь.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

При цьому Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Місцевим судом установлено судом і це вбачається з матеріалів справи, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідача за місцем реєстрації, а також щодо відсутності приміщення, належним чином облаштованого та придатного для проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Як пояснили допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , вони часто бачуть відповідача на подвір`ї. Свідок ОСОБА_6 зазначив, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірному будинку, участь в будівництві якого він також приймав.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 13.09.2022 року, складеного депутатом Заводської міської ради Петренком С.М., ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . На цій садибі побудована будівля придатна для проживання.

При цьому, допитаний в якості свідка ОСОБА_7 , підтвердив, що він особисто оглянув домоволодіння. ОСОБА_8 своїми ключами відкрив будинок. Під час огляду він встановив, що він придатний для проживання. Чи проживає він там постійно, йому не відомо.

Також свідок ОСОБА_7 пояснив, що акт обстеження житлово-побутових умов від 16.06.2022 був підписаний ним на прохання позивачки з її слів без огляду та обстеження будинку (а.с. 42-43).

Установивши, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку на законних підставах та зі згоди його власника, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірному житлі без поважних, а також наявності іншого житла, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

При цьому місцевий суд вірно врахував, що визнання відповідача особою такою, що втратила право користування житлом, в контексті пропорційності застосування такого заходу, має оцінюватися з урахуванням права позивача, як власника спірного житла на фактичне користування своїм майном, з правом відповідача на користування цим житлом.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що факт непроживання відповідача у будинку, а також демонтаж самого будинку, не можуть бути прийняті до уваги оскільки наявні в матеріалах справи акти протирічать один одному, а також показам свідків. Інших доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем свого проживання, та його реєстрація здійснює їй перешкоди у праві користування чи розпорядження належним їй майном, позивачкою не надано.

Інші доводи апеляційної скарги, які фактично дублюють обґрунтування позовних вимог, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

За таких обставин апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районого суду Полтавської області від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05.04.2023.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук