Провадження № 22-ц/4808/727/23
Провадження № 22-ц/4808/726/23
Головуючий у 1 інстанції Атаманюка Б. М.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Максюти І.О., Василишин Л.В.

секретаря Кузів А.В.

з участю представника АТ КБ «Приватбанк» Рокетської С.В.

ОСОБА_1 її представника адвоката Малетина А.Я.,

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» адвоката Наконечної Альони Вікторівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2023 року, ухвалене в складі судді Атаманюка Б.М. в м. Івано-Франківську, повний текст складено 04 квітня 2023 року та на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 10 квітня 2023 року ухвалене в складі судді Атаманюка Б.М. в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про захист прав споживачів та визнання припиненим виконання зобов`язання, що виникло на підставі кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про захист прав споживачів та визнання припиненим виконання зобов`язання, що виникло на підставі кредитного договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду у справі № 344/14003/15-ц від 14 липня 2020 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р. на загальну суму 560,83 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 14.07.2020 року складає 15 187 гривень 28 копійок та 235 грн. 68 коп. витрат по оплаті судового збору. На виконання рішення суду ОСОБА_2 перерахував на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» 15 187 гривень 28 копійок боргу та 235 грн 68 коп. витрат по оплаті судового збору. 23.06.2021 була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження від у ВП 63360083. Таким чином ОСОБА_1 виконане зобов`язання перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р.Проте, в серпні 2021р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором, підписану представником банку ОСОБА_5 13.08.2021, в якій зазначено, що станом на 15.07.2021 року позичальником не виконані умови кредитного договору стосовно повернення кредиту. Вказує, що зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р. виконані в повному розмірі. Просила визнати припиненими виконанням зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р. на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 липня 2020 року у справі № 344/14003/15-ц.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2023 року позов задоволено частково. Визнано припиненими виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ комерційним банком «Приватбанк», яке виникло на підставі кредитного договору №IFWGA від 25.07.2008р. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у дохід державного бюджету (стягувач - Державна судова адміністрація України) в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Додатковим рішення Івано-Франківського міського суду від 10 квітня 2023 року заяву представника позивача - адвоката Малетина Андрія Ярославовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено частково. Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі № 344/17028/21 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про захист прав споживачів та визнання припиненим виконання зобов`язання, що виникло на підставі кредитного договору. Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги 50, , у користь ОСОБА_1 , витрати за надану професійну правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) грн.

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду, представник акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» адвокат Наконечна А.В. подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржувані рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову та скасуванні додаткового рішення посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконні рішення. Вказує, що факт ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості не свідчить про припинення або зміну основного зобов`язання за кредитним договором та не позбавляє права кредитора нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, неустойку, комісію, передбачені кредитним договором. Дія кредитного договору не припинена, оскільки банком під час звернення до суду про стягнення заборгованості вимоги про розірвання або припинення кредитного договору не ставились та судом зазначені питання не вирішувались.

Щодо додаткового рішення, то вказує, що відсутність підтвердження надання правової допомоги є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку із недоведеністю їх наявності. Вказує, що судом першої інстанції встановлено розбіжності умов договору та акту виконаних робіт за надання правової допомоги, що є підставою для відмови у задоволені заяви. Крім того, при стягненні витрат на правову допомогу не враховано співмірність наданих послуг з складністю справи, їх необхідністю та потрібно врахувати критерій реальності адвокатських витрат. Таким чином, відсутні підстави для компенсації судових витрат, оскільки не доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обгрунтований.

26 травня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Малетин А.Я. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги спростовує. Вказує, що банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором, подавши позов. За результатом розгляду справи та на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2 перерахував суму боргу у розмірі 15 187, 28 грн та виконання зобов`язання підтверджується винесеною постановою 23.06.2021 року про закінчення виконавчого провадження ВП 63360083.

У судовому засіданні представник акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» адвокат Рокетська С.В. підтримала доводи апеляційної скраги.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Малетин А.Я. заперечили доводи апеляційної скарги, оскаржувані рішення суду вважають законними та обґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що кредитор (банк) не заявивши в позові одночасно всі вимоги до позичальника (боржника) та продовжуючи нараховувати борг недобросовісно сприяє настанню вигідних йому обставин, що порушує такі основні принципи цивільного законодавства як добросовісність, розумність та справедливість. За таких обставин, суд вважає, що позивачем обраний правильний спосіб судового захисту, при цьому не очікуючи позову банку про стягнення боргу, а відтак наявні підстави для визнання припиненим зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ комерційним банком «Приватбанк», яке виникло на підставі кредитного договору №IFWGA від 25.07.2008 р. Водночас, формулюючи зміст позовної вимоги, позивач просив суд визнати припиненими виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ комерційним банком «Приватбанк», яке виникло на підставі кредитного договору №IFWGA від 25.07.2008 р. та рішення суду від 14 липня 2020 р. у справі №344/14003/15-ц. Щодо припинення виконання зобов`язання на підставі рішення суду, то така вимога не підлягає до задоволення, оскільки спори щодо виконання рішення суду вирішуються відповідно до розділ VII ЦПК України. Відтак позивачем в цій частині обрано спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону. При цьому, судом не встановлено, що між сторонами існує спір щодо виконання рішення суду про стягнення боргу.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи розбіжності умов договору та акту, суд вважає, що до стягнення підлягають витрати зазначені в акті в тій частині, що не суперечать умовам договору, та з врахуванням виду конкретно наданої послуги. Таким чином, до стягненню в повній мірі підлягають витрати за підготовку позовної заяви у розмірі 3000 грн. (згідно з договором), а також витрати за участь в трьох судових засіданнях в сумі 3000 грн. Разом з тим, слід відмовити у стягненні витрат у сумі 2000 грн. за підготовку та подання до суду відповіді на відзив (згідно акту підготовка заяв з процесуальних питань), оскільки матеріали справи таких документів не містять, з чого слідує, що дана послуга адвокатом не надавалася. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача у користь позивача 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність справи, та відповідає обсягу фактично наданих послуг.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №IFWGA від 25.07.2008 р. на строк до 25.07.2015 року, згідно якого сума кредиту становить 17 703.92 дол. США (а.с.4-8).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором укладено договір іпотеки від 25.07.2008 р. між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват Банк», вони являються майновими поручителями ОСОБА_1 . За цим договором предметом іпотеки (трьокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 ) забезпечується виконання зобов`язань позивальника ОСОБА_1 за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р. (а.с.9-11).

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14.07.2020 р. стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р. на загальну суму 560,83 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 14.07.2020 року складає 15 187 гривень 28 копійок та 235 грн. 68 коп. витрат по оплаті судового збору. В решті вимог позову відмовлено. Дане рішення набрало законної сили 21.08.2020 р. (а.с.12-13).

Відповідно до копії квитанції від 28.10.2020 р., ОСОБА_2 перерахував на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» 15 187 гривень 28 копійок та 235 грн. 68 коп. витрат по оплаті судового збору (а.с.14).

Згідно копії постанови державного виконавця Івано-Франківського ВДВС від 23.06.2021 р., закінчено виконавче провадження ВП 63360083 про стягнення заборгованості згідно рішення суду від 14.07.2020 р. (а.с.15).

Відповідно до письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р., вказано, що станом на 15.07.2021 року позичальником не виконані умови кредитного договору стосовно повернення сум кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентами у встановлені кредитним договором терміни (а.с.17).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р. станом на 18.01.2022 ОСОБА_1 має загальний залишок заборгованості за наданим кредитом ( тілом кредиту) - 5434,14 дол. США в т.ч. залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом 3706.79 дол. США; загальний залишок заборгованості за процентами - 3623,48 дол. США, в т.ч. залишок заборгованості за простроченими процентами 3666,01 дол. США, заборгованість по комісії 2852,19 дол. США в т.ч. заборгованість за простроченою комісією 2852,19 дол. США, загальна сума нарахованої пені 10717,80 дол. США. Всього заборгованість за кредитом становить 22627,61 дол. США (а.с.58-61).

До апеляційної скарги долучено лист ПАТ КБ «Приват Банк» від 29 травня 2023 року №20.1.0.0.0/7 з інформацією про те, що ОСОБА_1 виконала зобов`язання по погашенню кредитного договору № №IFWGA від 25.07.2008 р (а.с.238).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження № 61-14784св19) зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору, за неналежне виконання таких умов, та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги дострокового повернення.

Встановлено, що ПАТ «Приват банк» отримало від позивача у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р., визначеної рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2020 року, грошові кошти у сумі 15 187, 28 грн, що не оспорювалось сторонами та виконавче провадження у зв`язку із цим закінчено і кредитор не оскаржував дії державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що основне зобов`язання припинилось внаслідок його належного виконання боржником

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано визнано припиненими виконанням зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №IFWGA від 25.07.2008 р. Можливість забезпечення інтересів кредитора в порядку частини другої статті 625 ЦК України не є підставою вважати триваючим кредитне зобов`язання, строк якого змінено самим банком.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що факт ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості не свідчить про припинення або заміну основного зобов`язання за кредитним договором та не позбавляє права кредитора нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, неустойку, комісію, передбачені кредитним договором з огляду на таке.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник тривалий час не виконував, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо оскарження додаткового рішення слід виходити з наступного.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Згідно з висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитися, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Встановлено, що між адвокатом Малетином Андрієм Ярославовичем та клієнтом ОСОБА_1 , укладено Договір №20/10/21 від 20.10.2021 р. про надання професійної правничої допомоги. Згідно з п.4 вказаного Договору за надання правничої допомоги клієнт має сплатити адвокату гонорар, виходячи з наступних узгоджених цін на послуги: підготовка позовної заяви 3000 грн., відповідь на відзив 2000 грн., участь щонайменше в трьох судових засіданнях (одне підготовче та два по суті) по 2000 грн. кожне засідання. (а.с.155).

Згідно с згідно акту про надання професійної правничої допомоги від 30.03.2023 р. адвокат Малетин А.Я. надав у справі наступну правничу допомогу клієнту Гусар О.Г.: підготовка позовної заяви, кількість витрачених годин - 5, вартість однієї години - 800 грн., загальна сума складає - 4000 грн.; підготовка заяв з процесуальних питань, кількість витрачених годин -2, вартість однієї години - 500 грн., загальна сума 1000 грн.; участь у судових засіданнях, 3 засідання, вартість однієї години - 1000 грн., загальна сума - 3000 грн., а всього 8000 грн. (а.с.156).

Ухвалюючи рішення про стягнення витрати за підготовку позовної заяви у розмірі 3000 грн. (згідно з договором), а також витрати за участь в трьох судових засіданнях в сумі 3000 грн, судом першої інстанції вірно враховано обсяг фактично наданих послуг з огляду на складність справи, їх пропорційність та доцільність

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до підпункту в пункту 4 ч. 1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).

Ураховуючи, що за результатами перегляду справи в суді апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень щодо вирішення спору по суті, тому відсутні підстави для нового розподілу витрат у справі, а також відшкодування акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» адвоката Наконечної Альони Вікторівни залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2023 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 30 червня 2023 року.

Судді: В.Д.Фединяк Л.В.Василишин

І. О. Максюта