Постанова

Іменем України

05 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 521/8184/20

провадження № 61-13105 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Судаков Валерій Валерійович,

відповідачі: Добровільне пожежне товариство України, виконавчий комітет Одеської міської ради,

третя особа - Одеське спеціалізоване підприємство «Пожежна техніка» Добровільного пожежного товариства України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Судакова Валерія Валерійовича, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року у складі судді Михайлюка О. А.

та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року

у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,

Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до Добровільного пожежного товариства України (далі - ДПТ України), виконавчого комітету Одеської міської ради (далі - Одеська МР), третя особа - Одеське спеціалізоване підприємство «Пожежна техніка»

ДПТ України, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 грудня 2009 року ОСОБА_2 продав, а він купив нежитлові приміщення, загальною площею 375,1 кв. м, розташовані

за адресою: АДРЕСА_1 . У липні 2010 року він зареєстрував за собою право власності на вказаний об`єкт нерухомості

в комунальному підприємстві (далі - КП) «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».

У листопаді 2019 року йому стало відомо про невизнання ДПТ України його права власності на вказані нежитлові приміщення.

В апеляційній скарзі, поданій на рішення Господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року у справі № 3/184-08-3741 за його позовом як фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) до ФОП ОСОБА_3

про зобов`язання виконати умови договору та за зустрічним позовом

ФОП ОСОБА_3 до нього про визнання права власності, ДПТ України зазначало, що воно є власником об`єкту нерухомості, а саме: нежитлових приміщень, загальною площею 3 626,6 кв. м, розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності вказано свідоцтво про право власності від 06 червня 2018 року,

яке видано виконавчим комітетом Одеської МР. ДПТ України вважало,

що до складу зазначеного об`єкта нерухомості входять належні йому нежитлові приміщення, загальною площею 375,1 кв. м, розташовані

за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження вищевказаного ДПТ України надало технічний паспорт

від 11 вересня 2007 року, виготовлений комунальним підприємством

(далі - КП) «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», на об`єкт нерухомості - нежитлові будівлі, загальною

площею 3 626,6 кв. м, які розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 (далі - технічний паспорт від 11 вересня 2007 року),

до переліку будівель яких включені бокси-склади літ. Б, Б2, Б3, Б4, загальною площею 375,1 кв. м, на які згідно з рішенням Господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року у справі № 3/184-08-3741 визнано право власності за ФОП ОСОБА_3

06 червня 2018 року виконавчим комітетом Одеської МР видано

ДПТ України свідоцтво про право власності на вищевказані нежитлові приміщення.

Позивач уважав, що зазначене свідоцтво про право власності слід визнати недійсним у частині включення до нього нежитлових приміщень, загальною площею 375,1 кв. м, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 , що належать йому, з виключенням цих приміщень

з відомостей про складові частини об`єкту нерухомого майна, належного ДПТ України.

ДПТ України, вважаючи себе власником спірних приміщень Б, Б2, Б3, Б4,

як новоствореного майна, не надало доказів на підтвердження факту

їх створення та прийняття до експлуатації, доказів розташування

спірних приміщень на земельній ділянці за адресою:

АДРЕСА_1 , а також доказів на підтвердження права користування цією земельною ділянкою та її межі, тоді як рішенням Господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року у справі № 3/184-08-3741

визнано за ФОП ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 1 879,20 кв. м, тобто на об`єкт, що розташований на іншій земельній ділянці та за іншою адресою. Інформація, яка міститься

в технічному паспорті від 11 вересня 2007 року, не відповідає дійсності.

Приміщення Б, Б2, Б3, Б4 знаходяться поза межами земельної ділянки

за адресою: АДРЕСА_1 . Вони розташовані на сусідній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , займають весь об`єм будівлі, мають самостійні фундаменти, перекриття, входи, покрівлю, огороджуючі конструкції. Тому вони можуть вважатися окремо розташованою будівлею. Указане підтверджується довідкою КП «Центр інженерних досліджень» від 01 липня 2019 року № 0959.

Відповідно до висновку № 643 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, складеного 14 травня 2021 року судовим експертом Голєвим О. А., на підставі його замовлення та укладеного між ним

і товариством з обмеженою відповідальністю ОФ «ІНЮГ-Експертиза» договору від 07 квітня 2021 року № 04-07/1 (далі - висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 14 травня

2021 року № 643), технічний паспорт від 11 вересня 2007 року, згідно з яким виконавчим комітетом Одеської МР видано свідоцтво про право власності від 06 червня 2008 року (в частині об`ємно-планувальних характеристик будівель та споруд, а також площі і конфігурації земельної ділянки)

не в повній мірі відповідає документам, на підставі яких видане

це свідоцтво. Розбіжності присутні: у конфігурації зовнішніх меж земельної ділянки та площі; у складі забудови території спецпідприємства «Пожтехніка» ОДПТ за адресою: АДРЕСА_1 ; в об`ємно-планувальних показниках.

У зазначеному висновку вказано, що належна йому нежитлова будівля «Виробничий будинок» (літ. Б), площею 375,1 кв. м (у складі: літ. Б, б, б1, б2), та нежитлові будівлі, що належать ДПТ України бокси-склад (літ. Б2

з прибудовою літ. Б), загальною площею 143,8 кв. м, бокси-склад (літ. Б3),

площею 88,9 кв. м, бокси-склад (літ. Б4), площею 142,4 кв. м є тотожними.

За результатами натурного огляду експерт зробив висновок, що будівлі

та споруди, відображені у технічному паспорті від 26 червня 2019 року

на виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами

за адресою: АДРЕСА_1 можуть використовуватися як самостійний об`єкт нерухомого майна.

Крім того, позивач указував, що розмір судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, складаються з витрат: на сплату судового збору у розмірі 840,80 грн, на правову допомогу у розмірі

20 000,00 грн та 30 000,00 грн на проведення судової технічно-будівельної експертизи.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі від 06 червня 2008 року, видане ДПТ України виконавчим комітетом Одеської МР, серії НОМЕР_1 , яке посвідчує право власності

на об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3 626,6 кв. м, у частині включення до нього нежитлових будівель літ. Б, Б2, БЗ, Б4, загальною площею 375,1 кв. м, що розташовані

за адресою: АДРЕСА_1 , та припинити речові права ДПТ України на нежитлові будівлі літ. Б, Б2, БЗ, загальною площею

375,1 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року

в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що у спірних правовідносинах скасовано судове рішення,

на підставі якого здійснено первинну реєстрацію права власності

на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 375,1 кв. м, за ОСОБА_3 , який, у свою чергу,

на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2009 року відчужив указані житлові приміщення ОСОБА_4 , у якого їх і придбав позивач.

На підставі рішення Господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року у ОСОБА_3 виникло право власності на спірні нежитлові приміщення. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року у справі № 3/184-08-3741 задоволено апеляційні скарги ДПТ України та Одеського спеціалізованого підприємства «Пожежна техніка» ДПТ України й скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року в частині задоволення зустрічного позову ФОП ОСОБА_3 та ухвалено нове судове рішення

у цій частині, яким відмовлено у задоволенні зустрічного позову

ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлові приміщення, загальною площею 375,10 кв. м,

що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

на земельній ділянці, площею 1 879,20 кв. м.

Районний суд указав, що обставини, встановлені судовим рішенням під час розгляду справи № 3/184-08-3741, в якій брали участь як позивач,

так і відповідачі, не підлягають доказуванню у цій справі (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Суд першої інстанції виходив із того, що у позивача не виникли майнові права на спірні нежитлові приміщення, оскільки такі права не виникли

у первісного відчужувача - ОСОБА_3 .

При цьому зі змісту постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року у справі № 3/184-08-3741 вбачається, що ДПТ України є належним власником нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3 626,6 кв. м, зображених у технічному паспорті від 11 вересня

2007 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності

на нежитлові будівлі серії НОМЕР_1 , виданим 06 червня 2008 року виконавчим комітетом Одеської МР на підставі рішення виконавчого комітету Одеської МР від 05 травня 1966 року № 305, акту приймання

в експлуатацію державною приймальною комісією завершеного будівництвом об`єкту від 30 грудня 1975 року.

Суд першої інстанції вказав, що оскільки рішення міської ради

та її виконавчого комітету, на підставі яких видано оспорюване свідоцтво про право власності та зареєстровано речові права на нерухоме майно,

не скасовані та є чинними, а свідоцтво про право власності

не є правочином, то вимога про визнання його частково недійсним не може бути задоволеною.

Судом першої інстанції враховано відповідні норми ЦК України,

Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката

Судакова В. В., залишено без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, та, керуючись принципом «поза розумним сумнівом», дійшов обґрунтованого висновку

про відсутність правових підстав для задоволення позову

ОСОБА_1 , так як судове рішення, на підставі якого була здійснена первинна реєстрація права власності на спірні нежитлові приміщення

за ОСОБА_3 , було скасовано. Тому у позивача не виникли майнові права на спірні нежитлові приміщення, оскільки такі права не виникли

у первісного відчужувача - ОСОБА_3 .

Апеляційний суд урахував відповідну судову практику Верховного Суду

про те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлює відповідне право, але не є правочином, на підставі якого

це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки у разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видано це свідоцтво. ДПТ України набуло право власності на об`єкти нерухомості згідно зі свідоцтвом, виданим на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке є чинним.

Доводи позивача ґрунтуються на висновку судової будівельно-технічної

та земельно-технічної експертизи від 14 травня 2021 року № 643,

який складено на його замовлення. Указаний висновок суперечить висновку експерта № 21/20 судової будівельно-технічної експертизи

від 27 березня 2020 року, проведеної у господарській справі

№ 3/184-08-3741 на замовлення ДПТ України (далі - висновок судової будівельно-технічної експертизи від 27 березня 2020 року № 21/20),

який враховано у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2022 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Судаков В. В., посилаючись

на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу

на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на таке: судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування інших норм права

у подібних правовідносинах; суди прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

суди не дослідили зібрані у справі докази (пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, у касаційній скарзі заявник указує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку

з розглядом справи, складає 3 363,20 грн витрат зі сплати судового збору

та 50 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі. Витребувано дану цивільну справу

із Малиновського районного суду м. Одеси. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргута надано строк

для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2023 року справу призначено

до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними

у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано склад учасників справи й обставини, що мають важливе значення для справи,

а також порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, у порушення частини першої статті 189 та частини першої

статті 365 ЦПК України суди розглянули справу без залучення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були власниками спірних нежитлових приміщень, загальною площею 375,1 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у період із вересня 2008 року по грудень 2009 року. Суди на власний розсуд спростували презумпцію правомірності правочинів.

У мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень містяться висновки про права та обов`язки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

що є обов`язковою підставою для скасування судових рішень. У цій частині посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, яку не було враховано судами.

Заявник указує на помилковість висновків судів, що обставини, встановлені постановою Південно-західного апеляційного господарського суду

від 04 червня 2020 року у справі № 3/184-08-3741, мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи. Зокрема, у вказаній постанові

не встановлено, що у позивача відсутнє право власності на спірні нежитлові приміщення, у справах різний суб`єктний склад учасників справи. При цьому висновки, викладені у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року у справі № 3/184-08-3741, ґрунтувалися на оцінці висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 березня 2020 року № 21/20, тоді як у межах цієї справи позивачем було надано суду інший висновок (судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 14 травня 2021 року № 643).

Факт того, що існує два експертних дослідження з протилежними висновками щодо одного і того самого об`єкта нерухомості зобов`язує суд надати оцінку цим експертним дослідженням та мотивувати у судових рішеннях, з яких підстав відхилено той чи інший висновок.

Правочин, на підставі якого у позивача виникло право власності на спірні нежитлові приміщення, не визнано судом недійсним, він не є нікчемним.

Вважає, що судами неправильно застосовано частину третю статті 331

ЦК України (набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва). Рішення виконавчого комітету Одеської МР від 05 травня 1966 року № 305, на підставі якого видано свідоцтво

про право власності від 06 червня 2018 року, та акт приймання

в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництвом об`єкту від 30 грудня 1975 року не стосуються нежитлових приміщень, а саме: будівель літ. Б, Б2, Б3, Б4, загальною площею 375,1 кв. м,

що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки спірні об`єкти нерухомості не входять до переліку об`єктів нерухомості,

які зазначені в цих документах.

Суди попередніх інстанцій не дослідили вказані обставини, не з`ясували,

чи спірні об`єкти нерухомості були збудовані ДПТ України та чи вводилися ним в експлуатацію, а тому висновки судів про відмову в задоволенні позову є передчасними.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У січні 2023 року виконавчий комітет Одеської МРподав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Судакова В. В., в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення,

а оскаржувані судові рішення -без змін.

У відзиві, поданому до Верховного Суду у січні 2023 року, ДПТ України просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

ДПТ України зазначає, що суди не ухвалювали судові рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі

у справі. Також звертає увагу, що розмір судових витрат, понесених позивачем, є необґрунтованим. При цьому вказується, що попередній розрахунок судових витрат, які ДПТ України планує понести за розгляд справи в суді касаційної інстанції, складає 10 000,00 грн. Докази понесення таких витрат буде наданого не пізніше п`яти днів після ухвалення судового рішення.

У січні 2023 року до Верховного Суду надійшов також відзив від Одеського спеціалізованого підприємства «Пожежна техніка» ДПТ України

на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката

Судакова В. В., у якому вказується, що оскаржувані судові рішення

судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими.

Зазначено, що третя особа очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у даній справі в суді касаційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн, докази понесення яких будуть надані суду не пізніше п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І. І. (далі - приватний нотаріус), зареєстрованого в реєстрі за № 6480, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 375,1 кв. м (а. с. 7-8, т. 1).

ОСОБА_2 придбав указані нежитлові приміщення у ОСОБА_3

на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 6265.

Право власності на вказані нежитлові приміщення у ОСОБА_3 виникло на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року у справі № 3/184-08-3741 за позовом ФОП ОСОБА_1

до ФОП ОСОБА_3 про зобов`язання виконати умови договору

та за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 , треті особи: ДПТ України, Одеське спеціалізоване підприємство «Пожежна техніка» ДПТ України, про визнання права власності, яким, у тому числі, зустрічну позовну заяву було задоволено та визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 375,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 1 879,2 кв. м (а. с. 17-20, т. 1).

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду

від 04 червня 2020 року у справі № 3/184-08-3741 за апеляційними скаргами ДПТ України та Одеського спеціалізованого підприємства «Пожежна техніка» ДПТ України скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року в частині задоволення зустрічного позову, відмовлено у задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_3

до ФОП ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлові приміщення, загальною площею 375,1 кв. м, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 , на земельній ділянці,

площею 1 879,2 кв. м (а. с. 74-97, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі

від 06 червня 2008 року, яке видано ДПТ України виконавчим комітетом Одеської МР, право власності на об`єкт, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 3 626,6 кв. м, належить ДПТ України (а. с .26, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката

Судакова В. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої

або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання

про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права,

які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411,

частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного

у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон

або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи,

яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги

такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту,

який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається

на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає

із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16

ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі

від 06 червня 2008 року, видане ДПТ України виконавчим комітетом Одеської МР, серії НОМЕР_1 , яке посвідчує право власності

на об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3 626,6 кв. м, у частині включення до нього нежитлових будівель літ. Б, Б2, БЗ, Б4, загальною площею 375,1 кв. м, що розташовані

за адресою: АДРЕСА_1 , та припинити речові права ДПТ України на нежитлові будівлі літ. Б, Б2, БЗ, загальною площею

375,1 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження своїх вимог позивач надав відповідні докази, у тому числі, висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 14 травня 2021 року № 643 (а. с. 44-72, т. 2).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність

або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази

не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив, у тому числі

з того, що судове рішення, на підставі якого була здійснена первинна реєстрація права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення,

що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 375,1 кв. м, було скасовано. Тобто у позивача не виникли майнові права на вищезазначені нежитлові приміщення, оскільки такі права

не виникли у первісного відчужувача - ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції надав критичну оцінку висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 14 травня

2021 року № 643 і не врахував його, так як він суперечить висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 березня 2020 року № 21/20, яку було проведено в рамках господарської справи № 3/184-08-3741 й покладеної

в основу постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року.

При цьому ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 вересня 2020 року касаційну скаргу

ФОП ОСОБА_3 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року у справі № 3/184-08-3741 повернуто заявникові. А ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 січня 2021 року відмовлено

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ФОП ОСОБА_3 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року у справі № 3/184-08-3741.

Тому доводи касаційної скарги про те, що висновки апеляційного суду

у господарській справі № 3/184-08-3741 ґрунтувалися на оцінці висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 березня 2020 року № 21/20, тоді як у межах цієї справи позивачем було надано суду висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 14 травня

2021 року № 643 правового значення при вирішення даного спору не мають. В основу судових рішень покладено інший мотив, а саме відсутність права

на спірні нежитлові приміщення у первісного відчужувача.

Крім того, суди правильно врахували постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року у справі

№ 3/184-08-3741, якою задоволено апеляційні скарги ДПТ України

та Одеського спеціалізованого підприємства «Пожежна техніка»

ДПТ України, скасовано рішення Господарського суду Одеської області

від 17 вересня 2008 року в частині задоволення зустрічного позову

ФОП ОСОБА_3 та ухвалено нове судове рішення в цій частині,

яким відмовлено у задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_3

до ФОП ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлові приміщення, загальною площею 375,10 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею

1 879,20 кв. м.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі,

що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи,

які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто

ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності

або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначала, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися

і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

З урахуванням зазначеного, суди, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку доказам і доводам сторін у їх сукупності, дійшли правильного висновку по суті вирішення спору.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що суди прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі

у справі, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу. При цьому скасування судових рішень на підставі пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України можливе саме за скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси

та (або) обов`язки. Проте, ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3

не оскаржили в апеляційному та касаційному порядку судові рішення

у цій справі.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду: від 20 січня 2022 року у справі № 494/786/20 (провадження № 61-16512св21), від 16 червня 2022 року у справі

№ 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували презумпцію правомірності правочину, за яким позивач купив спірне майно, не є підставою для скасування зазначених судових рішень, оскільки згідно

з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування

є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню

при ухваленні судового рішення. Предметом позову у цій справі є визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі, яке видане ДПТ України, а не оспорення зазначеного договору купівлі-продажу.

Із цих самих підстав відхиляються доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права

у подібних правовідносинах, а саме статтей 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину), 317 ЦК України (зміст права власності),

319 ЦК України (здійснення права власності), 321 ЦК України (непорушність права власності), 328 ЦК України (підстави набуття права власності),

334 ЦК України (момент набуття права власності за договором),

657 ЦК України (форма окремих видів договорів купівлі-продажу).

При цьому Верховний Суд неодноразово формулював висновки щодо питання застосування вказаних норм права, а за встановлених у цій справі обставин та досліджених судами доказів, з урахуванням предмета й підстав позову, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин.

Судами під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, а тому відхиляються Верховним Судом.

При цьому порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена

як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційним судом не встановлено.

Судові рішення є правильними по суті й законними, а тому не можуть бути скасованими з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

У цілому доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, є ідентичними аргументам, викладеним у позовній заяві та апеляційній скарзі, їм уже надавалася оцінка судами, а тому вони не можуть бути підставами

для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд

не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення

без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів

не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень

не впливають.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416

ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення

та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Судакова Валерія Валерійовича, залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

О. В. Ступак