Справа № 367/7796/20
Провадження №2/367/1443/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

за участі секретаря судових засідань Валюх В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики № 11 від 08.01.2019 недійсним та застосування наслідків недійсності правочину та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики № 11 від 08.01.2019 недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, обґрунтовуючи свої вимоги наступним.

08.01.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелих Ю.О., зареєстровано в реєстрі за №11.

Відповідно пункту 1 Договору Позики Позикодавець ОСОБА_2 передає у власність Позичальнику ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 1 643200,00 грн., що в еквіваленті станом на дату укладання Договору за офіційним курсом Національного Банку України становить 52 000 (п?ятдесят дві тисячі) євро.

Відповідно пункту 2 Договору Позики Позичальник зобов?язується повернути Позикодавцеві суму, визначену в п. 1 Договору Позики не пізніше 30 вересн 2020 року, а також сплатити 12 (дванадцять) % річних від суми Позики у порядку, визначеному договором.

Відповідно до пункту 3 Договору Позики, Позикодавець зобов?язується передати Позичальнику суму позики, зазначену в пункті 1 Договору, а саме 1 643 200,00 грн.., що в еквіваленті станом на дату укладання Договору за офіційним курсом Національного Банку України становить: 52000 (п?ятдесят дві тисячі) євро до 30 вересня 2020 року.

Натомість, в п. 2 та п. 4 даного Договору зазначено, що позика видається під 12% річних, що є грубим порушенням Цивільного права України та зокрема Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансов послуг», додатково зазначивши, що виплата відсотків у розмірі 12 % річних здійснюється одноразово до 30 вересня 2020 року.

Вказує про те, що в даному Договорі існують умови, які суперечать цивільному законодавству України, а саме, у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні до курсу євро від зазначеного курсу в Договорі, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідала еквівалентній сумі позики за офіційним курсом продажу, встановленим Національним Банком України, що в свою чергу порушує права Позивача.

Зазначає про те, що навіть наведена таблиця в пункті 4 Договору зазначена в євро, що також підтверджується заявою про проведення розрахунків від 05 серпня 2019 року, в якій прописано, що повернення розрахунків здійснюється в євро.

Позивач вважає, що Договір Позики порушує його права як Позичальника, оскільки, дані умови прописані із порушенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, цивільного законодавства України, Закону України «Про захист прав споживачів». Умови Договору Позивач вважає незаконними.

Зазначає про те, що за межами офісу Відповідача та нотаріуса в Позичальника з?явилася можливість ознайомитися з умовами вже підписаного Позивачем Договору позики більш детально. Після ознайомлення, Позивачу стало зрозуміло, що якби Позикодавцем було надано правдиву, доступну інформацію щодо даної угоди та роз?яснено Позивачу наслідки даних пунктів, то Позивач не погодився би на підписання цього Договору.

Зауважує, що в Договорі Позики від 08 січня 2019 року, Позикодавець не заначає, що надання позики не є видом підприємницької діяльності, а отже дану позику можна вважати фінансовою послугою, яка безпосередньо регулюється ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином, Позивач зазначає про те, що надання коштів у позику під відсоток, є фінансовою послугою, і у даному випадку, ставка відсотків складає 12 цілих, що більше, ніж облікова ставка річних НБУ, що складає 7,5 %.

Надання позики з метою отримати відсотків як заробіток вже являє собою фінансову послугу, яка контролюється відповідними державними органами.

Враховуючи викладене, Позивач стверджує, що Договір Позики є недійсним, оскільки Відповідач/Позикодавець в розрізі з діючим законодавством для своєї вигоди зазначив процентну ставку в розмірі 12 % річних, що є прибутком, і з даної суми повинно бути сплачено податок.

30 березня 2020 року між Позивачем та Відповідачем було підписано заяву про проведення розрахунків, якою підтверджено тіло позики у розмірі 27 000 (двадцять сім тисяч) євро. Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 30.03.2020 року 1 євро коштував 30 гривень 90 копійок.

Отже, відповідно до вищезазначеного номінальнаи сума позики визнана та складає у розмірі 834 372, 0 грн.

Позивач також посилаєтся на норми Закону України Про захист прав споживачів, а саме на те, що продавець (виробник, виконавець) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Також звертає увагу суду на те, що єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня як національна валюта. У такому разі, сума, що підлягає сплаті за зобов`язаннями, визначається у гривнях за офіційним курсом НБУ.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати недійсним Договір позики за №11 від 08.01.2019, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 розмір тіла позики на користь ОСОБА_2 за Договором позики за № 11 від 08.01.2019 у розмірі 834 372,0 грн.

12.02.2021 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає про те, що підстави недійсності Договору зводяться до наступного: надання позики за Договором зі ставкою 12% є фінансовою послугою та суперечить вимогам законодавства; умови Договору порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів»; суму позики та графік розрахунків визначено у гривневому еквіваленті євро.

Вважає, що наведені аргументи є недоречними, а підстави для визнання Договору недійсним відсутні з огляду на таке. Договір позики, укладений з фізичною особою не є фінансовою послугою.

Так, згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

У даному випадку, Договір позики укладено фізичними особами, що не є суб?єктами підприємницької діяльності. Отже, висновок Позивача про те, що надання позики з відсотковою ставкою 12% є фінансовою послугою, є невірним. В той же час, згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, вказує про те, що цивільне законодавство дозволяє сторонам договору позики самостійно визначити умови про одержання процентів. Обмежень щодо розміру таких процентів ЦК України не містить, а сам по собі факт їх нарахування за договором не відносить позику до фінансових послуг.

Крім того, зазначає про те, що згідно зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», даний закон регулює відносини між споживачами робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. 3 аналізу ст.1 та ст.11 Закону випливає, що обов?язковою умовою застосування до певних правовідносин законодавства про захист прав споживачів є те, що один із їх учасників - виробник/продавець товарів, виконавець робіт чи надавач послуг - повинен бути суб?єктом господарювання.

У даному випадку, сторони Договору є фізичними особами, які не здійснюють підприємницьку діяльність. Отже, застосування ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин Позивача та Відповідача є безпідставним.

Звертає увагу, що на думку Позивача, визначення суми позики в еквіваленті до курсу євро суперечить цивільному законодавству та є підставою для визнання Договору недійсним. Однак, законодавство, що регулює порядок укладення та виконання договорів, предметом яких є грошові зобов?язання, не містить обмежень щодо визначення грошового еквіваленту таких зобов?язань в іноземній валюті.

Так, згідно з ст.524 ЦК України, зобов?язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов?язання в іноземній валюті. Враховуючи викладене, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Позивач до суду подав заперечення на відзив, в яких вимоги позову підтримав, вважав, що є достатні підстави вважати Договір позики № 11 від 08.01.2019, укладений між сторонами, таким, що вчинений з порушенням вимог законодавства та таким, що має бути визнаний недійсним, а розмір заборгованості визначити в розмірі 834372,0 грн.

12.02.2021 до суду звернувся ОСОБА_2 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 (відповідач 1), ОСОБА_3 (відповідач 2) про стягнення заборгованості за договором позики.

Зустрічний позов мотивований тим, що 08.01.2019 між ОСОБА_2 (далі позивач, позикодавець) та ОСОБА_1 було укладеного Договір позики, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелих Ю.В. та зарестровано в реєстрі за № 11 (далі - Договір, Договір позики). На виконання Договору Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник одержав грошові кошти у сумі 1 643 200,00 гривень, що становило еквівалент 52 000,00 євро за офіційним валютним курсом Національного банку України, встановленим на дату укладення Договору (далі - «Позика»).

Згідно з п.2 Договору, Позичальник зобов?язався повернути суму Позики не пізніше 30.09.2020, а також сплатити 12% річних від суми Позики у порядку та строки, визначені Договором.

Згідно з п.7 Договору, часткове або повне повернення Позики підтверджується нотаріально посвідченою заявою Позикодавця про отримання чергового траншу або нотаріально посвідченою заявою про повернення Позики. Частково сума позики була повернута Позичальником, що підтверджується заявою Позикодавця про проведення розрахунків від 05.08.2019, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелих Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №1361 та заявою Позикодавця про проведення розрахунків від 30.03.2020, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелих Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №355.

Станом на 30.03.2020 сума заборгованості за Договором, враховуючи проценти за користування коштами, а також 6 відсотків річних, що нараховувались згідно з п.10 Договору, становила гривневий еквівалент 33 512 Євро. Починаючи з 31.03.2020, Позивач припинив повертати позичені кошти.

Таким чином, Відповідач 1 свого зобов?язання за Договором позики не виконав та грошових коштів не повернув.

Щодо солідарного обов`язку відповідачів зазначає про те, що при оформленні Договору позики приватний нотаріус отримала заяву Відповідача 2, якою вона надала згоду своєму чоловікові (Відповідачу 1) на укладення договору позики. Зважаючи на те, що напередодні укладення Відповідачем 1 Договору позики Відповідач 2 дала свою згоду на його укладення, їй було відомо не тільки про сам факт укладення договору, а й його умови та суму коштів, яка була передана Відповідачу 1 за цим Договором, то таким чином, на отримані за Договором позики грошові кошти поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, який також породжує солідару відовідальність Відповідача 1 та Відповідача 2 за Договором позики.

Станом на 16.08.2021 сума заборгованості за Договором позики від 08.01.2019, становить 1 157 217 грн., що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 36 866 євро, з яких: сума позики - 847 530,00 грн., що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 27 000 євро; сума 12% річних 232 913,80 грн, що за офіційеим курсом НБУ є еквівалентом 7420 євро; сума 6% річних 76779,94 грн, що за офіційеим курсом НБУ є еквівалентом 2446 євро.

З урахуванням уточнених зустрічних позовних вимог, просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за Договором позики, з урахуванням 12% річних за користування позикою та 6 % річних за простроченння виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 157 217(один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч двісті сімнадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 11 350,00 грн. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 33500,00 грн.

12.08.2021 до суду від представника Відповідача 1 за зустрічним позовом ОСОБА_1 надходив відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого зазначає про те, що Договір позики № 11 від 08.01.2019 є недійсним, оскільки відповідач/позикадавець, в розрізі з діючим законодавстом, для своєї вигоди зазначив процентну ставку в розмірі 12% річних. Посилається також на порушення норм Закону України Про захист прав споживачів. Вказує також, що дану позику можна вважати фінансовою послугою. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 28.12.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.10.2021 справу прийнято до провадження судді Мерзлого Л.В. та призначено підготовче судове засідання по справі.

Ухвалою суду від 20.03.2023 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Позивач за первісним позовом - Відповідач 1 за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи повідомлений належним чином. До суду від представника ОСОБА_1 надходила заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду від представника ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, вимоги зустрічної позовної заяви підтримала, крім того, просила при винесенні рішення за зустрічним позовом врахувати, що ОСОБА_3 ніяким чином не спростувала той факт, що кошти, отримані в позику, були використанні не в інтересах сім`ї, а отже це свідчить про солідарний обов`язок подружжя щодо повернення суми позики, на отримання якої іншим з подружжя було надано письмову згоду.

Відповідач ОСОБА_3 . В судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вирішуючи вимоги за первісним позовом, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6, ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2, 3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 536 ЦК України закріплено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплатити проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 1 ст.1048, ч.ч. 1,2 ст.1054, ч.ч. 1,2, ст.1056 ЦК України за договором позики (кредитним договором) позикодавець (кредитодавець) має право на одержання від позичальника процентів суми позики (кредиту), причому тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом (позикою), розміру облікової ставки та інших факторів.

Таким чином, презумпція свободи договору та диспозитивність законодавчої регламентації відносин позики і кредитування надають сторонам договору позики (кредитного договору) право самостійно визначати будь які умови договору, в тому числі, розмір і порядок плати за користування позикою, за однієї лише умови - щоб домовленість сторін не суперечила законодавству.

Так, судом встановлено, що 08.01.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладеного Договір позики, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелих Ю.В. та зарестровано в реєстрі за № 11. На виконання Договору Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник одержав грошові кошти у сумі 1 643 200,00 гривень, що становило еквівалент 52 000,00 євро за офіційним валютним курсом Національного банку України, встановленим на дату укладення Договору.

В Договорі позики від 08.01.2019 визначено та узгоджено сторонами порядок повернення позики, виплати процентів за користування чужими грошима, а саме сторони визначили, що проценти виплачуються в момент повернення усієї суми позики.

Згідно з п.2 Договору, Позичальник зобов?язався повернути суму Позики не пізніше 30.09.2020, а також сплатити 12% річних від суми Позики у порядку та строки, визначені Договором.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, нікчемним є правочин, про недійсність якого прямо зазначено у законі.

Стаття 1048 ЦК України не встановлює заборони визначати спосіб оплати за користування позикою. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі їх відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, або така домовленість суперечить суті відносин сторін. На підставі принципу свободи договору вони вправі самостійно визначати умови договору, зокрема плату за користування коштами не лише у відсотках, але й у твердій грошовій сумі.

Норми Цивільного кодексу України підтверджують можливість самостійного визначення сторонами порядку сплати та розміру плати залежно від низки факторів, серед яких, зокрема, строк користування позикою (кредитом). Тому умови про конкретний розмір плати за користування позикою (комісійної винагороди), визначений залежно від конкретного строку користування позикою, і умови про збільшений розмір плати, що застосовується у разі порушення строків (термінів) повернення позики та перевищення встановленого договором строку користування позикою, повністю відповідають положенням закону і не суперечать актам чинного в Україні законодавства.

Умови спірного договору позики погодженні сторонами до його укладання, викладенні в їх тексті у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, відображенні у графіку платежів, що є невід`ємною їх частиною.

Внаслідок відображення їх у Графіку платежів сум, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, виключається будь-яка можливість впливу помилки чи обману щодо обставин, які мають істотне значення.

Так, відповідно до Договору позики від 08.01.20219, укладеного між сторонами, ОСОБА_2 . Та ОСОБА_1 попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумінні, ясній пам`яті, діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їхній внутрішній волі, уклали зазначений Договір. Нотаріусом також було роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів позики, підстав та наслідків визнання їх недійсними.

Суд вважає, що спірні умови в зазначеному договорі позики не суперечать нормам чинного законодавства України та погодженні сторонами договору відповідно до ст.ст. 6, 536, 626-628, 1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України, щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, оплатності користування чужими грошовими коштами, правових наслідків порушення зобов`язання.

Також, суд вважає, що спірними умовами договору позики не порушуються права позивача, виключно у захисті яких полягає завдання цивільного судочинства, яке є переважним над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Не є спірні пункти договору позики й такими, що суперечать вимогам ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановлення неустойки є видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання, покликаним стимулювати боржника до належного (своєчасного) виконання ним свого обов`язку перед кредитором. Договір позики не містить будь-якої іншої відповідальності позивача за порушення ним грошового зобов`язання, наявність якої могла б бути розцінена як встановлення жорстких обов`язків споживача в розумінні п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача».

В свою чергу, встановлення процентів, в тому числі, у підвищеному розмірі, є платою за користування чужими грошовими коштами, в тому числі, понад погоджені сторонами терміни (строки), а тому не є в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» компенсацією за невиконання зобов`язань за договором.

Таким чином, суд вважає, що спірні умови договору позики не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача та не є несправедливими. Принцип рівності сторін не порушений укладанням договором позики.

Суд вважає, що спірні пункти договору позики не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а протилежні доводи позивача вважає безпідставними.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, оцінивши та дослідивши докази, суд вважає, що спірні умови, викладені у договорі позики, які позивач вважає нікчемними, не суперечить нормам чинного законодавства України та погоджені сторонами відповідно до ст.ст. 6, 536, 626-628, 1046 та 1048 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагентів, оплатності користування чужими коштами, а також зважаючи на те, що оспорюваним договором позики не порушуються права позивача.

Відтак, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики № 11 від 08.01.2019 недійсним та застосування наслідків недійсності правочину слід відмовити у повному обсязі.

Щодо вирішення зустрічного позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно частин першої, третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями ст.ст. 610-612 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Зобов`язання, згідно зі статтею 526 ЦК України, повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Так, згідно з п.7 Договору позики від 08.01.2019, часткове або повне повернення Позики підтверджується нотаріально посвідченою заявою Позикодавця про отримання чергового траншу або нотаріально посвідченою заявою про повернення Позики.

Частково сума позики була повернута Позичальником, що підтверджується заявою Позикодавця про проведення розрахунків від 05.08.2019, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелих Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №1361 та заявою Позикодавця про проведення розрахунків від 30.03.2020, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелих Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №355.

Згідно п. 15. Договору позики від 08.01.2019, позичальник на момент укладання договору перебуває у зареєстрованому шлюбі, отже надає заяву про згоду подружжя про укладання цього договору, справжність підпису на якій засвідчено 08.01.2019 ОСОБА_4 приватним нотаріусомом Київського міського нотаріального округу.

Станом на 16.08.2021 сума заборгованості за Договором позики від 08.01.2019, становить 1 157 217 грн., що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 36 866 євро, з яких: сума позики - 847 530,00 грн., що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 27 000 євро; сума 12% річних 232 913,80 грн, що за офіційеим курсом НБУ є еквівалентом 7420 євро; сума 6% річних 76779,94 грн, що за офіційеим курсом НБУ є еквівалентом 2446 євро.

Щодо солідарного стягнення з відповідачів за зустрічним позовом боргу за договором позикивід 08.01.2019, суд зазначає наступне.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України, представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник ОСОБА_2 адвокат Саєвич І.І. надала до суду Договір про надання правової допомоги №01/2021 від 20.01.2021, специфікацію № 3 до ОСОБА_5 до Договору про надання правової допомоги №01/2021 від 20.01.2021, від 30.06.2021, згідно якої вартість наданих адвокатом послуг згідно опису таких послуг та їх вартості складає 33500,00 грн., рахунок № 03 від 30.06.2021 на суму 33500,00 грн., квитанцію № 3 від 30.06.2021 на суму 33500,00 грн.

Крім того, згідно платіжного доручення № 8 від 10.02.2021 позивачем за зустрічним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 11350,00 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 215,509, 525, 526, 530, 610, 612, 625,1047-1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 289, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики № 11 від 08.01.2019 недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,- задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) суму боргу за Договором позики № 11 від 08.0.12019, з урахуванням 12% річних за користування позикою та 6 % річних за простроченння виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 157 217 (один мільйон сто п`ятдесят сім тисяч двісті сімнадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 11 350 (одинадцять тисяч триста п?ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу у розмірі 33500,00 грн.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланнямhttp://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.В. Мерзлий