П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 року м. Київ

Справа № 756/2326/22

Провадження: № 22-ц/824/5230/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бондаренко Галини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року

та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 грудня 2022 року, ухвалені під головуванням судді Луценка О. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про застосування наслідків недійсності правочину,

у с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 лютого 2019 року між нею, її чоловіком ОСОБА_3 , як продавцями, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 05 лютого 2019 року ОСОБА_2 отримала від неї, ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 1500 доларів США у якості забезпечення виконання зобов`язання, передбаченого п. 6.7 договору купівлі-продажу квартири, а саме звільнення та передачі ключів від квартири у строк до 12 лютого 2019 року, про що склала відповідну розписку. Постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2021 року у справі № 756/1027/20 правочин від 05.02.2019 року, укладений у формі розписки про отримання ОСОБА_2 1500 доларів США у якості забезпечення виконання п.6.7 договору купівлі- продажу квартири визнано недійсним, а тому відповідачка зобов`язана повернути отримані нею кошти у розмірі 1500 доларів США. Окрім того,відповідачка зобов`язана сплатити 3% річних за користування вказаними грошовими коштами за період з 05.02.2019 року по 17.02.2022року в розмірі 136,57 доларів США.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 грудня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000грн.

Не погодившись з такими судовими рішеннями, адвокат Бондаренко Г. А. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції, а також додаткове рішення, та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову та відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, застосував позовну давність з власної ініціативи. Також вказала, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання позивачки про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду із вказаним позовом. Заперечуючи проти додаткового рішення суду, вказувала, що ОСОБА_4 не мав повноважень на ведення вказаної справи у суді від імені відповідачки, а тому заявлена особою без повноважень сума витрат на правову допомогу не може бути відшкодована за рахунок позивача.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Барабаш О. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що позивачка набула право на звернення до суду з даним позовом з моменту передання грошових коштів за розпискою, а саме, 05.02.2019 року. Отже, звернувшись до суду зі вказаним позовом лише 17.02.2022 року, пропустила строк позовної давності. Також вказав, що долучені до відзиву на позовну заяву докази на підтвердження надання правової допомоги є належними доказами, які не викликали зі сторони позивача жодних зауважень під час розгляду справи судом першої інстанції. Вважав, що доводи апеляційної скарги мають характер формальних міркувань скаржника та не можуть бути підставою для скасування ухвалених судових рішень.

В судовому засіданні адвокат Бондаренко Г. А. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат Барабаш О. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції та додаткове рішення залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 05 лютого 2019 року між продавцями: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та покупцем ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Косенко М.О.

05 лютого 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1500 доларів США у якості забезпечення виконання зобов`язання, передбаченого п. 6.7 договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а саме звільнення та передачі ключів від квартири у строк до 12 лютого 2019 року. У випадку нездійснення ОСОБА_1 дій, передбачених вище, грошові кошти залишаються у власності ОСОБА_2 .

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним правочин від 05 лютого 2019 року, укладений у формі розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів у якості забезпечення виконання основного зобов`язання, та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення відповідачкою грошей в сумі 1 500 доларів США.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року у справі №756/1027/20 визнано недійсним правочин від 05.02.2019 року, укладений у формі розписки ОСОБА_2 про отримання 1500 доларів США у якості забезпечення виконання п.6.7 договору купівлі-продажу квартири.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки перебіг позовної давності за вимогами про повернення отриманих відповідачкою коштів розпочався з моменту, коли покупець передав, а продавець прийняв гроші, тобто, 05.02.2019 року.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір у справі №756/1027/20 за позовом ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, суд встановив, що розписка, яка складена ОСОБА_2 , за своїм змістом доповнює пункт 6.7 договору купівлі-продажу, яким передбачено кінцеву дату передачі квартири покупцю.

Спірну розписку ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_1 не підписували та, відповідно, істотні умови цього договору у формі розписки не погоджували. Передані відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 500 доларів США належать ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Оскільки доповнення до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири у вигляді розписки були укладені ОСОБА_1 без згоди чоловіка ОСОБА_3 , викладеної у письмовій формі, правочин від 05 лютого 2019 року, укладений ОСОБА_2 у формі розписки про отримання 1 500 доларів США в якості забезпечення виконання пункту 6.7 договору купівлі-продажу квартири, підлягає визнанню недійсним.

Вирішуючи вимоги про повернення грошових коштів у сумі 1 500 доларів США, суд виходив із того, що вказані кошти відповідачка отримала від третьої особи ОСОБА_1 , однак вимоги про застосування наслідків недійсності договору, укладеного у формі розписки, третьою особою не заявлено, а, враховуючи принцип диспозитивності, апеляційний суд не може з власної ініціативи вирішувати, чи порушені права третьої особи.

Згідно з вимогами ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч. ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України).

Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину (постанова Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №464/5089/15).

Встановлено, що розписка про отримання від ОСОБА_1 1500 доларів США складена ОСОБА_2 05 лютого 2019 року.

Відповідно до частин другої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

У постановах Верховного Суду від 29.12.2020 у справі №909/1165/19, від 15.05.2020 у справі №922/1467/19, від 22.01.2020 у справі №916/521/18, від 09.04.2020 у справі №10/Б-743, вказано, що перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися у разі звернення позивача до суду, у тому числі, й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача зверталися до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , зокрема, про застосування наслідків недійсності правочину, в межах позовної давності, а саме, у січні 2021 року.

Установивши, що вимоги про застосування наслідків недійсності правочину у справі, в якій ОСОБА_1 приймала участь в якості третьої особи, були предметом судового розгляду, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що строк позовної давності за позовними вимогами про застосування наслідків недійсності правочину перервався у січні 2021 року, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову в позові з цих підстав.

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі прийняття судового рішення про визнання недійсними правочину, а саме доповнень до договору купівлі-продажу у вигляді розписки, у сторін виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання цього правочину.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у справі № 910/4590/19, № 12-189гс19.

Крім того, положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц).

Правочин від 05.02.2019 року, укладений у формі розписки ОСОБА_2 про отримання 1500 доларів США, визнано недійсним 08 листопада 2021 року, тому саме з цього часу у ОСОБА_2 виник обов`язок повернути на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 500 доларів США, сплачені нею в забезпечення виконання умов договору купівлі-продажу квартири.

Схожих правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02.06.2021 року у справі № 552/5052/20 та від 04.04.2022 року у справі № 711/4125/20.

Тобто, строк нарахування 3 % річних повинен починатись саме з 08 листопада 2021 року, а не з моменту складення ОСОБА_2 розписки (05 лютого 2019 року), як помилково вважає позивачка ОСОБА_1 , і закінчується датою звернення до суду із вказаним позовом - 17 лютого 2022 року.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 12,58 доларів США (1500х3х102(кількість днів прострочення)/365).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 грудня 2022 року, колегія суддів виходить з наступного.

Ухвалюючи у справі додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що в задоволенні позову було відмовлено повністю, а тому понесені відповідачем судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн мають бути відшкодовані за рахунок позивачки.

Зважаючи на те, що наслідком апеляційного перегляду є скасування рішення суду першої інстанції про відмову в позові та ухвалення у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, наявні підстави для скасування додаткового рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 грудня 2022 року та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК Українирозмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 12 лютого 2020 року у справі№ 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як убачається із матеріалів справи, 15.02.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Бондаренко Г. А. укладено договір про надання правової допомоги № 23.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, позивачка долучила до позовної заяви копії договору про надання правової допомоги № 23, прибуткового касового ордеру № 1702 від 17.02.2022 року на суму 8 000 грн, ордеру на надання правової допомоги, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Згідно п. 4.1 договору про надання правової допомоги № 23 від 15.02.2022 року, розмір винагороди адвоката (гонорар) встановлюється у розмірі 8 000 грн за супровід справи у суді першої інстанції, 8 000 грн за супровід справи у суді апеляційної інстанції, 10 000 грн за супровід справи у суді касаційної інстанції.

Згідно прибуткового касового ордеру № 1702 від 17.02.2022 року, ОСОБА_1 оплатила надані адвокатом послуги за супровід справи в суді першої інстанції у розмірі 8 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також порушено питання про відшкодування судових витрат на надання правничої допомоги, понесених нею у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

Згідно прибуткового касового № 0301 від 03.01.2023 року, долученого до апеляційної скарги, ОСОБА_1 оплатила надані адвокатом послуги за супровід справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн, які просила також відшкодувати за рахунок відповідачки.

Заперечуючи проти розміру заявлених позивачкою судових витрат на правову допомогу у суді першої інстанції, відповідачка посилалась на те, що ОСОБА_1 не надала суду детального опису наданих адвокатом робіт, а тому заявлений нею розмір (8 000 грн) є недоведеним.

Однак, такі посилання відповідачки самі по собі не можуть бути підставою для відмови у відшкодуванні заявлених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, оскільки саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Як зазначено вище, укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом договором встановлено фіксований розмір гонорару у розмірі 8 000 грн за супровід справи у суді першої інстанції, однак, відповідачка, заперечуючи такий розмір витрат, не навела жодних доводів щодо неспівмірності суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Таких доводів не наведено і щодо розміру судових витрат на правову допомогу, які понесені позивачкою у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

Колегія суддів відмічає, що витрати позивачки на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами, які подані до суду у строки, встановлені процесуальним законом. Відтак, такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки ОСОБА_2 пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 14 787,20 грн.

Також, згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачка пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню і судовий збір у розмірі 2292,94 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бондаренко Галини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Застосувати наслідки недійсності правочину, укладеного у формі розписки від 05 лютого 2019 року ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) 1500 доларів США та 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 12,58 доларів США, а всього 1512,58 (одну тисячу п`ятсот дванадцять) доларів США 58 центів.

Додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2292,94 грн та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 14 787,20 грн, а всього 17080,14 (сімнадцять тисяч вісімдесят) грн 14 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова