КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8889/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Тимцяся Руслана Анатолійовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 7 березня 2023 року (суддя Саламон О.Б.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт фінанс», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

у липні 2014 року ПАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт фінанс»,звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у сумі 18 520,92 доларів США та нараховані штрафні санкції у розмірі 38 954,75грн, і судові витрати у розмірі 2493,01грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 23.08.2007 між ПАТ «Комерційний Банк «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №291/П/04/2007-840, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідачка отримала кредит у розмірі 17 536 доларів США строком до 18 серпня 2014 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених кредитним договором. Відповідно до розділу 3.2 «Порука» зазначеного договору відповідачі зобов`язались відповідати перед позивачем, як солідарні боржники.

Позивач посилався на те, що направив відповідачам вимогу про усунення порушень кредитного договору, однак відповідачами вимога не була виконана, тому станом на 28 квітня 2014 року наявна заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 13 084,77 доларів США, із заборгованості за нарахованими та не сплаченими відсотками у розмірі 5 436,15 доларів США, пені за несвоєчасно сплачений кредит у розмірі 19 038,68грн та штраф за невиконання умов договору у розмірі 19 916,07грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 7 березня 2023 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь правонаступника ПАТ КБ «Надра» - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт фінанс» солідарно заборгованість у розмірі 18 520,92 доларів США, нараховані штрафні санкції у сумі 38 954,75грн, та з кожного судовий збір по 1 246,50грн.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідачів просить рішення суду змінити в частині визначення належного позивача та сум заборгованості, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції: «Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором № 291/П/04/2007-840 від 23 серпня 2007 року в розмірі 14 101,47 дол. США, а саме: заборгованість за кредитом - 9994,03 дол. США; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом - 4107,44 дол. США. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити».

Також просив стягнути з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги.

В обґрунтування своїх доводів, представник відповідачів зазначає, що при залученні правонаступника позивача ПАТ КБ «Надра» - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», судом першої інстанції не було перевірено наявність достатніх та належних доказів правонаступництва.

Представник відповідачів стверджує, що у постанові Верховного Суду від 3 листопада 2021 року по справі № 301/2368/14-ц досліджувались ті самі договори відступлення права вимоги, що і в даній справі, та було встановлено відсутність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за кожним договором відступлення права вимоги на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором.

Представник відповідачів вважає, що хоча такі висновки Верховного Суду стосуються підтвердження заміни стягувача у виконавчому провадженні, вони можуть бути застосовані до спірних правовідносин щодо процесуального правонаступництва позивача, оскільки процесуальний статус позивача у позовному провадженні передує процесуальному статусу стягувача у виконавчому провадженні.

Представник відповідачів стверджує, що суд першої інстанції, замінюючи позивача з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», не звернув увагу на відсутність доказів оплати за договорами про відступлення права вимоги та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для заміни сторони позивача ПАТ «КБ «Надра» правонаступником - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс».

Крім цього представник відповідачів зазначає, що у своїх запереченнях проти позову відповідачі посилались на те, що в розрахунках заборгованості дата платежу не співпадає з датою зарахування та наявна розбіжність у сумі 3 079,71 дол. США. Відповідачами був наданий власний розрахунок заборгованості та висновок експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження № 8206 від 10 березня 2015 року, відповідно до якого за тілом кредиту документально підтверджується заборгованість в розмірі 9994,03 дол. США, по відсоткам підтверджується заборгованість у розмірі 4107,44 дол. США, а по сплаті пені документально підтверджується заборгованість на суму 1661,56грн або 146,30 дол. США, у тому числі за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 629,53грн або 55,43 дол. США і за несвоєчасну сплату основної суми боргу - 1032,03грн або 90,87 дол. США, а також зазначено, що передбачений у договорі штраф в розмірі 10% від суми кредиту є порушенням норм національного законодавства та не може бути застосований до ОСОБА_1 .

Представник відповідачів вважає, що судом першої інстанції безпідставно даний висновок не було прийнято до уваги, у зв`язку із відсутністю в ньому попередження експерта про кримінальну відповідальність, так як відповідачі, не маючи спеціальних економічних знань, не можуть самостійно надати оцінку доводам позивача, щодо вірності запропонованого ним розрахунку, у зв`язку з чим суду першої інстанції 6 лютого 2015 року заявлялось клопотання про проведення у даній справі економічної експертизи, однак судом дане клопотання розглянуто не було, тому представник відповідачів просить суд апеляційної інстанції призначити експертизу фінансово-кредитних операцій та за її результатами змінити рішення суду першої інстанції в частині суми коштів, що підлягає стягненню із відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Тимцяся Р.А., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника ТОВ «ФК «Еліт-фінанс» - адвоката Плачинди К.О., який заперечував проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 23 серпня 2007 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 (позичальник) і ОСОБА_2 (поручитель) був укладений кредитний договір №291/П/04/2007-840 (далі - Договір), відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 17 536 доларів США на придбання автотранспортного засобу, який зобов`язалася повернути до 18 серпня 2014 року та сплачувати 14,40% річних за користування кредитними коштами (с.с.10-16 т.1).

Пунктом 1.2.1. кредитного договору банк зобов`язався відкрити позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності відновлювальну траншеву кредитну лінію з лімітом 1 013, 23 доларів США.

Ціль надання кредитної лінії - витрати страхувальника (позичальника) на страхові платежі згідно договору страхування (пункт 1.2.2.).

Відсотки за користування коштами в рамках ліміту кредитної лінії розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 1,69% на місяць (пункт 1.2.3.1.).

Відповідно до п. 3.2.1 Договору поручитель безвідривно та безспірно зобов`язується відповідати перед банком за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з цього Договору.

Згідно п. 3.2.2 Договору поручитель відповідає перед банком у тому ж об`ємі, що і позичальник. Позичальник та поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право банка вимагати виконання зобов`язань, вказаних у цьому Договорі, повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 28 квітня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом становить 13 084,77 доларів США, за відсотками - 5 436,15 доларів США, нарахована пеня становить 19 038,68грн, штраф за невиконання умов договору - 19 916,07грн.

4 серпня 2020 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» був укладений договір про відступлення права вимоги № GL48N718070_A_3, відповідно до якого ПАТ «Комерційний банк «Надра» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» право вимоги до позичальників за кредитними договорами та всіма іншими похідними договорами, права з яких в останнього виникають у зв`язку з набуттям прав на умовах цього договору, зазначених у додатку № 1 до цього договору (с.с.94-97 т.4).

Згідно додатку № 1 до вказаного договору, до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», у тому числі, перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за кредитним договором №291/П/04/2007-840 (пункт 3785) (с.с.98-100 т.4).

12 серпня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Фінанс проперті групп» був укладений договір про відступлення права вимоги № GL48N718070_A102, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» відступило ТОВ «Фінанс проперті групп» права вимоги до позичальників за кредитними договорами, та всіма іншими похідними договорами, права з яких в останнього виникають у зв`язку з набуттям прав на умовах цього договору, зазначених у додатках № 1, 2, 3 до цього договору (с.с.101-104 т.4).

Згідно додатку № 3 до вказаного договору, до ТОВ «Фінанс проперті групп», у тому числі, перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за кредитним договором №291/П/04/2007-840 (пункт 3785) (с.с.105-107 т.4).

26 серпня 2020 року між ТОВ «Фінанс проперті групп» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс» був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «Фінанс проперті групп» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс» права вимоги до позичальників за кредитними договорами та всіма іншими похідними договорами, права з яких в останнього виникають у зв`язку з набуттям прав на умовах цього договору, зазначених у додатках № 1, 2 до цього договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Н.В. (с.с.108-111 т.4).

Згідно додатку № 2 до вказаного договору, до ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс», у тому числі, перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за кредитним договором №291/П/04/2007-840 (пункт 3785) у розмірі 29 674,20 доларів США, що еквівалентно 823 058,44грн (с.с.112-114 т.4).

У судовому засіданні 8 лютого 2021 року протокольною ухвалою суд замінив позивача ПАТ «Комерційний банк «Надра» на правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконали свої зобов`язання за кредитним договором, наявну заборгованість не погасили.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Під час судового розгляду відповідачі не посилалися на невиконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Під час судового розгляду відповідачі не заперечували наявність заборгованості за кредитним договором та свою солідарну відповідальність, однак заперечували розмір заборгованості, стверджуючи, що банком неправильно зараховані сплачені ними кошти на погашення заборгованості, у підтвердження чого надали висновок судового експерта Носкової І.К .

Визнаючи наданий висновок неналежним доказом, суд першої інстанції виходив з того, що експерт не зазначила про те, що попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідома неправдивого висновку, передбачену ст. 384 КК України, а також експертом некоректно були враховані сплачені відповідачами платежі.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Допустимість доказів означає, що суд обмежений нормами права у виборі засобів доказування, перелік яких визначено частиною другою статті 76 ЦПК України. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи із загальних принципів оцінки доказів, сформульованих у статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Статтею 66 ЦПК України, яка діяла на час складання висновку експертом Носковою І.К., було передбачено, що висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Відповідно до абзацу 10 частини 2 пункту 4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 N 53/5, у вступній частині висновку експерта зазначаються, зокрема, попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 поданий стороною до суду висновок експерта, зроблений на його замовлення, який не містить зазначення, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, та що висновок підготовлено для подання до суду, не є належним та допустимим доказом у справі.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наданий відповідачами висновок судового експерта Незалежного інституту судових експертиз Носкової І.К не можна вважати висновком експерта у розумінні вищезазначених норм процесуального права.

Також колегія суддів вважає, що зазначений висновок судового експерта Носкової І.К. не може бути визнаний судом належним письмовим доказом у підтвердження заперечень відповідачів, оскільки експерт не досліджувала всі наявні матеріали справи, зокрема, банківські виписки по рахункам та звіти по платежам, а обмежилася дослідженням тільки наданих їй відповідачами квитанцій.

Крім того, судовий експерт Носкова І.К. вдалася до оцінки умов укладеного сторонами договору та їх відповідність нормам чинного законодавства, що не відноситься до компетенції експерта.

Згідно частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони кредитного договору №291/П/04/2007-840 від 23 серпня 2007 року погодили його умови, жодна із сторін не заявляла про його недійсність або недійсність окремих пунктів договору а відтак судовий експерт Носкова І.К. не мала правових підстав ставити їх під сумнів та складати висновок відповідно до свого розуміння умов договору та порядку їх виконання.

Під час судового розгляду представником позивача надавалися пояснення, що крім кредитної заборгованості, позичальник повинна була повертати надані банком кошти по кредитній лінії для сплати страхових платежів та сплачувати проценти за користування ними. Крім того, банком була надана позичальнику кредитна картка, якою позичальник користувалася, сплачуючи поточні платежі (с.с.206-213 т.3).

Зазначені пояснення та надані розрахунки відповідачами спростовані не були.

Зі змісту висновку судового експерта Носкової І.К. вбачається, що вказані обставини та умови кредитного договору №291/П/04/2007-840 від 23 серпня 2007 року не були враховані експертом при складанні висновку, а відтак він є неналежним письмовим доказом.

Доводи апеляційної скарги, що судом не було розглянуто клопотання представника відповідачів про призначення судової економічної експертизи, чим було порушено принцип змагальності сторін та позбавлено відповідачів можливості довести свою позицію, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

6 лютого 2015 року представником відповідачів було подано до суду першої інстанції клопотання про проведення економічної експертизи по перерахунку кредиту за кредитним договором.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що під час судових засідань представником відповідачів клопотання про призначення експертизи не заявлялася, а у судовому засіданні 12 червня 2015 року суду був наданий висновок судового експерта Носкової І.К. та заявлено клопотання про його приєднання до матеріалів справи, яке було задоволено судом.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що

об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає, що та обставина, що судом наданий висновок судового експерта Носкової І.К. не визнаний належним доказом, не є виключною обставиною, за якою апеляційний суд має підстави для прийняття нових доказів, зокрема, для призначення експертизи у справі, якщо таке клопотання не заявлялося під час розгляду справи судом першої інстанції.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів не вбачала правових підстав для призначення судової експертизи на стадії апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга не містить доводів незаконності стягнення з відповідачів штрафних санкцій, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України колегія суддів рішення суду в цій частині не переглядає.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при заміні позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Таким чином, процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи іншою особою (правонаступником) у зв`язку із вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за яким до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

В основі процесуального правонаступництва лежить правонаступництво в матеріальному праві, яке настало після відкриття провадження у цивільній справі.

Матеріальне правонаступництво тісно пов`язане з процесуальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. Незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, (пункти 29, 31)).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами

виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Суду першої інстанції надані договори відступлення права вимоги, на підставі яких право вимоги за кредитним договором №291/П/04/2007-840, укладеним 23 серпня 2007 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс».

Згідно пункту 2.1.3. договору про відступлення права вимоги від 26 серпня 2020 року, укладеного між ТОВ «Фінанс проперті групп» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс», право вимоги переходить до нового кредитора з дня укладення цього договору, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до боржника стосовно його заборгованості за кредитним договором та зобов`язань боржника, заставодавців, поручителів стосовно їх зобов`язань за договорами забезпечення. Разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі без виключення інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав або виникнуть в майбутньому на підставі кредитного договору, договорів забезпечення, судових рішень, але лише в частині заборгованості, що відступається за цим договором.

Зазначений договір про відступлення права вимоги підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Н.В., а відтак з моменту його укладення ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» набуло право вимоги та право виступати у даному спорі позивачем.

Посилання у апеляційній скарзі на ненадання доказів проведення оплати за договором про відступлення права, на думку колегії суддів, не впливає на право ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» пред`явити вимоги до відповідачів, оскільки, як вже зазначалося вище, таке право перейшло до товариства з дня укладення договору, а не з дня перерахування грошових коштів.

Разом з цим, до відзиву на апеляційну скаргу директором товариства надане платіжне доручення про сплату грошових коштів, які визначені сторонами ціною договору.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Тимцяся Руслана Анатолійовича залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 7 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 серпня 2024 року

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук