КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/3784/17 Головуючий у І інстанції Машкевич К.В.
Провадження №22-ц/824/3620/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» - Вілько Наталії Георгіївни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «СК «ІНГО» про стягнення страхового відшкодування,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтований тим, що 29 серпня 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода з вини водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем DAF TE47XS, д.н. НОМЕР_1 , що належить ПП «Гроцький Транс Експедиція».

Внаслідок ДТП автомобіль Хюндай і30, д.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу, отримав механічні пошкодження.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «АСК «ІНГО Україна».

Цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована у СТзДВ «Гарантія», в яку він звернувся 02 вересня 2013 року.

Також, 05 грудня 2013 року позивач звернувся до ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування та подав усі необхідні документи.

Без узгодження з позивачем розміру страхового відшкодування ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» здійснило виплату в розмірі 14 775,96 грн.

Позивач за власний рахунок замовив проведення автотоварознавчого дослідження та згідно висновку №385 від 30 вересня 2013 року розмір матеріальної шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу Хюндай і30, д.н. НОМЕР_1 , становить 45 706,69 грн.

За проведення експертизи позивачем сплачено 1 127,60 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає, що відповідачем не в повному обсязі сплачена сума страхового відшкодування, у зв`язку з чим із нього підлягає до стягнення матеріальна шкода в сумі 30 930,73 грн, а також витрати за проведення експертизи в сумі 1 127,60 грн.

Крім того, у зв`язку з тим, що відповідачем порушено строки виплати страхового відшкодування, позивач просив стягнути також пеню, 3% річних та інфляційні витрати.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , збільшивши в подальшому позовні вимоги, просив стягнути з ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», змінена назва АТ «СК «ІНГО», на свою користь страхове відшкодування з урахуванням інфляційного збільшення боргу, пені, 3% річних в розмірі 170 878,90 грн та судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» на користь ОСОБА_1 вартість матеріального збитку та витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 31 548,33 грн, 3% річних за період з 06 березня 2014 року по 31 квітня 2018 року в сумі 3857,13 грн, інфляційні збитки в сумі 38 322,28 грн та пеню в сумі 5 823,62 грн.

Стягнуто з акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1051,23 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник АТ «СК «ІНГО» - Вілько Н.Г. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом вимог процесуального законодавства, а саме, всебічності та повноти з`ясування дійсних обставин справи, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів з застосуванням відповідних норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що відлік строку позовної давності у даних правовідносинах починається із 06 березня 2014 року, коли відповідач повинен був здійснити виплату до 05 березня 2014 року. На думку відповідача, оскільки предметом позову є відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, перебіг строку позовної давності слід обраховувати з моменту ДТП, тобто з 01.09.2013 року.

Нарахування пені позивач починає з 21.12.2013 року, строк позовної давності сплинув 22.12.2014 року.

Також в апеляційній скарзі звернуто увагу на те, позивач ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський» - суб`єкта оціночної діяльності, сертифікат Фонду Державного Майна України №1258/11 від 15.08.2011 року, однак дослідження проведено експертом Рябченко В.І., який не має кваліфікації оцінювача, отже не є оцінювачем у розумінні ст.6 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Тобто, суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі звіту автотоварознавчого дослідження №385 від 30 вересня 2013 року, який не відповідає вимогам законодавствата є неналежним доказом у справі.

Крім того, позивач, не звертаючись до страховика для встановлення розміру завданого збитку, самостійно звернувся до експерта для визначення розміру шкоди, тому, на думку апелянта, відсутні підстави для відшкодування витрат на проведення автотоварознавчого дослідження.

Зазначає також, що позивач просив стягнути на його користь матеріальну шкоду у сумі 30 930,73 грн, посилаючись при цьому на висновок авто товарознавчого дослідження № 385 від 30.09.2013 року. В той же час, доказів про відновлення пошкодженого автомобіля не надав. Відповідно до ст. 36.2 Закону, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи, сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Апелянт зазначає також про відсутність підстав для застосування положень статті 625 ЦК України, оскільки виплата відшкодування завданої шкоди на рахунок позивача була здійснена відповідачем не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, тобто з дотримання строку, визначеного положеннями статті 36 Закону.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не в повному обсязі здійснив виплату страхового відшкодування, а тому позивач має право на страхове відшкодування з урахуванням інфляційного збільшення боргу, пені, 3% річних, витрат за проведення експертного дослідження та судових витрат.

З указаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода з вини водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем DAF TE47XS, д.н. НОМЕР_1 , який належить ПП «Гроцький Транс Експедиція».

Внаслідок ДТП автомобіль позивача Хюндай і30, д.н. НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «АСК «ІНГО Україна».

Цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована у СТзДВ «Гарантія» в яку він звернувся 02 вересня 2013 року.

До ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» позивач звернувся 05 грудня 2013 року з заявою про виплату страхового відшкодування та подав усі необхідні документи.

Згідно висновку автотоварознавчого дослідження №385, складеного «Автомобільним центром Голосіївський» від 30 вересня 2013 року, матеріальний збиток завданий власнику транспортного засобу Хюндай і30, д.н. НОМЕР_1 в результаті його пошкодження при ДТП становить 45706,69 грн.

За проведення вказаного дослідження позивачем сплачено 1127,60 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 04 березня 2014 року позивачу було виплачено страхове відшкодування в розмірі 14 771,33 грн, однак даної суми було недостатньо для здійснення відновлювального ремонту автомобіля Хюндай і30, д.н. НОМЕР_1 .

Колегія суддів апеляційного суду із такими висновками погоджується, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, збереження або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону про ОСЦПВВНТЗ Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності із посиланням на правову позицію Верховного Суду України, сформовану у справі № 6-309цс15 від 11.11.2015р, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, згідно вказаної правової позиції Верховного Суду України, день, коли сталося ДТП, унаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача і йому завдано майнової та моральної шкоди, вважався тим днем, коли позивач довідався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, і саме з цього часу в нього виникає право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди, так і до страхової компанії, відповідальної за останнього.

Разом з цим Верховний суд України розглядаючи справу № 6-192цс16 постановою від 29.06.2016 р. відступив від своєї ж правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 11 листопада 2015 року у справі № 309цс15, обґрунтувавши це наступним.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь або на користь третьої особи страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відносно початку перебігу строків позовної давності, Верховний суд чітко вказав, що право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає (та відповідно перебіг позовної давності починається) з моменту, коли право цієї особи порушене (особа довідалася про порушення свого права), тобто з моменту відмови страховика у виплаті страхового відшкодування, а не з дня скоєння ДТП. У даній справі, що переглядається, таким моментом є здійснення страховиком виплати потерпілому у обсязі, який не відповідає розміру завданої матеріальної шкоди.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що початком перебігу строку позовної давності у даній справі є 06.03.2014 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що нарахування пені зроблено неправильно, є необґрунтованими, так як відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Тобто, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, та починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно ч.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що пеня підлягає нарахуванню за період з 21 лютого 2016 року (12 місяців перед зверненням кредитора до суду) по 21 лютого 2017 року є правильним та відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо посилань представника АТ «СК «ІНГО» - Вілько Н.Г. на те, що звіт автотоварознавчого дослідження №385 від 30 вересня 2013 року є недопустимим доказом, судова колегія критично оцінює, враховуючи наступне.

Висновок авто товарознавчого дослідження складений ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський» який є суб`єктом оціночної діяльності та має сертифікат Фонду Державного майна України №1258/11 від 15 серпня 2011 року.

Експерт Рябченко В.І., на момент проведення дослідження та складання висновку (30.09.2013р.), мав кваліфікацію судового експерта з правом проведення товарознавчих експертиз за спеціальністю 12.2 - визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу, що підтверджується свідоцтвом № 483 дійсним до 21.06.2016 р. (том 1 а.с. 38 зворот).

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», діяльність судових експертів, пов`язана з оцінкою майна, здійснюється на умовах і в порядку, передбачених Законом України "Про судову експертизу", з урахуванням особливостей, визначених цим Законом щодо методичного регулювання оцінки цього майна. Інші положення цього Закону не поширюються на судових експертів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Доказів неправильності та невідповідності наданого позивачем автотоварознавчого дослідження № 385 від 30 вересня 2013 року матеріали справи не містять та стороною відповідача не надано.

Таким чином, встановивши, що АТ «СК «ІНГО» не надали доказів на спростування висновку від 30.09.2013 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Hyundai I30 НОМЕР_1 становить 45 706,69 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він є належним та допустимим доказом у справ.

Доводи апеляційної скарги про неправильне нарахування судом першої інстанції штрафних санкцій, оскільки страховиком було сплачено страхове відшкодування з чітким дотриманням строків є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч.2 ст. 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Верховний Суд України у постанові від 26 квітня 2017 року у справі №3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Крім того, оскільки індекс інфляції та 3% річних є складовою боргу по виплаті страхового відшкодування, то відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування).

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 28.09.2018 року справа №910/3855/17 в якій зазначено «….суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин сторін позовну давність, оскільки за приписами пункту 5 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, позовна давність не поширюється на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування), а інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання».

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини, які склались між сторонами з приводу відшкодування страхового зобов`язання, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Тобто, у разі прострочення страховиком АТ «СК «ІНГО» виплати належної суми страхового відшкодування, страхувальник має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми страхового відшкодування.

Таким чином, судова колегія вважаю, що рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» - Вілько Наталії Георгіївни залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 30 березня 2023 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана