н/п 2/490/927/2023 Справа № 487/8468/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
04 квітня 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Гуденко О.А., при секретарі - Позднякову Є.В., без участі сторін,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного (загального) провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва, -
В листопаді 2021 року позивач звернувся до Заводського районного суду м.Миколаєва з позовом про відшкодування шкоди, в якому просив відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету шкоду, завдану ОСОБА_1 , незаконною ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 31.07.2020 року у цивільній справі № 487/3989/20, що порушує його права, у розмірі : 7064,45 заробітку, що позивач втратив внаслідок незаконних дій; 8100 грн, сплачені адвокату Беліку В.Г. за надання юридичної допомоги в підготовчому досудовому етапі та при розгляді справи за цим позовом в суді згідно Договру № 24-11 від 21.10.2021 року; 5 000 грн, сплачені адвокату Беліку В.Г, за надання юридичної допомоги при розгляді справи 487/3989/20 згідно Договру № 24-11 від 21.10.2020 року; 50 000 грн моральної шкоди.
В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що суддею Заводського районного суду м.Миколаєва Притуляк І.О. постановлена ухвала від 31.07.2020 року у цивільній справі № 487/3989/20 (провадження № 6/487/265/20) , якою задволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договром . На підставі дубліката виконавчого листа, виданого стягувачу Заводським районним судом м.Миколаєва 05.08.2020 року, привтаним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. відкрито виконавче провадження , під час якого звернуто стягнення на заробітну плату позивача та за період з листопада 2020 по березень 2021 року було стягнуто загалом 7064,45 грн.
В подальшому постановою Миколаївського апеляційного суду від 31.03.2021 року вказана укхвала суду була скасована та постановлено залишити без задоволення заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Таким чином, стягнення приватним виконавцем частини його заробітку стало можливим в результаті незаконного рішення Заводського районного суду, що завдало йому як матеріальної, так і моральної шкоди адже він протягом п`яти місяців не отримував частину заробітної плати.
Як правову підставу позову посилається на подоження ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», судову практику Верховного Суду.
Згідно розпорядження від 23.03.2022 голови Заводського районного суду м.Миколаєва про передачу цивільної справи до іншого суду справу направлено на розгляд до Центрального районного суду м.Миколаєва.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2022 року визначено головуючого суддю Гуденко О.А.
Ухвалою судді Гуденко О.А. від 18.07.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом ) сторін.
Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, правом подачі відзиву не скористався.
Представник відповідача, в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань в судове засідання не направляв.
Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи.
Дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 13 ЦПК України визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частинами 1 - 3 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування по справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В ч. 1 та 2 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Постановою від 31 березня 2021 року колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено. Постановлено ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 липня 2020року скасувати та ухвалити нову, якою заяву ТОВ «Вердикт Фінанс» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу залишити без задоволення.
Як вбачається з вказаної Постанови, об`єктивних поважних причин для поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання та видачі дублікату виконавчого листа, за яким ТОВ «Вердикт Фінанс» звернувся за пропуском такого строку, колегією суддів не встановлено, та судом першої інстанції у змісті ухвали не наведено. Таким чином, задовольняючи заяву про поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання та видачу його дублікату, суд першої інстанції помилково виходів з того, що заявник навів для цього підстави та надав відповідні докази, а також розглянув справу за відсутності належно повідомленого боржника.
Встановлено, що позивач посилається в позовній заяві на те, що державним органомв особі судді Заводського районного суду м.Миколаєва , йому була спричинена моральна шкода, яку оцінює у розмірі 50 000,00 грн. , а також матеріальна шкода, яка складається з частини незаконно стягнутого заробітку та витрат на професійну правничу допомогу.
Позивачем надано докази сплати адвокату Бєліку В.Г. 5000 грн за Договором 24-11 про надання правової допомоги від 24.11.2020 року, предметом якої є надання правової допомоги на поновлення його прав (відносно винесення незаконної ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 31.07.2020 року (справа 487/3989/20) , які охоплюють дії адвокатат в період з 26.11.2020 року і до складання апеляційної скарги 15.01.2021 року.
Згідно розрахункових листків позивача за місцем роботи за листопад 2020 року березень 2021 року за виконавчим документом стягнуто коштів на загальну суму 7064,45 грн.За яким виконавчим документом проведено стягнення позивачем доказів суду не надано.
Також позивачем надано докази сплати адвокату Бєліку В.Г. 8100 грн за Договором 24-11 про надання правової допомоги від 21.10.2021 року, предметом якої є надання правової допомоги для розшгляду його позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 31.07.2020 року (справа 487/3989/20) , які охоплюють дії адвоката щодо складання позовної заяви 6000 грн та консультації 2100 грн.
Постановою приватного виконавця Баришнікова А.Д від 21.04.2021 року закінчено виконавче провадження на підставі п.5 ч.1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» - в зв`язку з надходженням постанови апеляційного суду від 31.03.2021 року.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинстває саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зробленийв постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження№ 61-2417сво19).
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовихі службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). … необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України».
Відсутність однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням.
Відповідно до п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» на підставі ст. 56 Конституції України відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в тому числі майнової та моральної шкоди також передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними.
Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Статтею 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до частини першої статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
В силу частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді орган, діями якого завдано шкоду.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У відповідності до п.2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідно до ст. ст. 440, 450 ЦК України, шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок між поведінкою та шкодою.
В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень та задоволення його апеляційної скарги , не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.
За такого, суд приходить до висновку про те, що саме по собі скасування судом апеляційної інстанції ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 31.07.2020 року про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення до примсусового виконання відносно броржника за рішенням суду позиваач у даній справі не свідчить про завдання ОСОБА_1 шкоди з боку держави Україна, тому підстави для відшкодування шкоди відсутні. Отже доказів завдання моральної шкоди, обставин її завдання, протиправності дії або бездіяльності у цій справі позивач до суду не надав.
Проте, враховуючи, що сам факт скасування судового рішення не свідчить про незаконність дій суду, який його постановив, а доказів того, що дії судді визнано незаконними позивач суду не надав, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки такі є необґрунтованими.
Що стосується вимог позову в частині стягнення з Держави Україна на його користь 7064,45 грн втраченого заробітку- то в цій частині позивачем взагалі обрано неналежний спосіб захисту порушеного права ( адже якщо він вважає ці кошти стягнутими безпідставно, то для їх повернення від отримувача цих коштів законодавством передбачено спеціальний порядок та спеціальні норми закону), що є також і самостійною підставою для задоволення позовних вимог.
Наведені мотиви суду щодо неналежного спосбу захисту стосуються і стягнення витрат на правову допомогу адвоката у справі № 487 /3989/20.
За таких обставин по справі, на підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява є безпідставною, необгрунтованою, а викладені в ній обставини не знайшли свого підтвердження під час слухання справи.
Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в разі відмови у задволенні позову, судові витрати та витрати на правничу допомогу на користь позивача відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1166, 1167 1176 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 7, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегля дзаочног орішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розглядусправи.

Дата складання повного тексту 07 квітня 2023 року.

Суддя Гуденко О.А.