провадження № 22-ц/824/5646/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право на користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат: №3 площею 14 кв. м. та №4 площею 17 кв. м.; зобов`язати Солом`янську районну у місті Києві державну адміністрацію надати дозвіл на укладення з ним договору найму квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат: кімната № 3 , площею 14 кв. м. та кімната №4, площею 17 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з лютого 1994 року разом із своєю сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для вселення до вказаного приміщення, був дозвіл на представлення жилої площі житловою комісією адміністрації та профспілки Київського інституту Військово-Повітряних Сил у зв`язку з проходженням позивачем ад`юнктури кафедри інженерно-авіаційної служби. Після закінчення ад`юнктури позивач залишився працювати в одному із структурних підрозділів вищезазначеного інституту, тому і отримав дозвіл на подальше проживання в гуртожитку. Позивач зазначає, що з моменту вселення до зазначеного житлового приміщення, квартирну плату й плату за комунальні послуги та утримання будинку сплачує вчасно, сумлінно виконує інші обов`язки наймача житлового приміщення. Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до 2007 року перебував на балансі Київського інституту Військово-Повітряних Сил. Станом на дату звернення наймодавцем вище вказаної квартири є Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація, балансоутримувачем - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». В квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає позивач разом з дружиною та двома синами і онуком. Позивач листом від 08 липня 2021 року звернувся до Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації з заявою (пропозицією на укладення договору житлового найму) за адресою АДРЕСА_2 . Листом від 20 липня 2021 року за № 108/ОП/П-1299-2624 його було проінформовано, що житловий будинок АДРЕСА_2 прийнято до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району м. Києва та передано на баланс Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації відповідно до розпорядження Солом`янської районної у м. Києві адміністрації від 27 червня 2007 року № 1196 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району м. Києва житлових будинків Домоуправління № 12 Київського КЕУ Міністерства оборони України». Починаючи з 1994 року та по сьогоднішній день, позивач проживає разом з родиною за вищевказаною адресою, іншого житла не має. Протягом 8 останніх років він багаторазово звертався до відповідача з заявами про організацію дій та заходів, спрямованих на видачу ордеру та укладення договору найму на жиле приміщення. На це він має право згідно з діючим законодавством України, однак, замість належного виконання своїх функцій відповідачем у відповідь на всі звернення він отримав листи, в яких, зокрема, містяться причини начебто законної відмови на ці звернення. Фактично позивачу відмовлено в реалізації його законного права шляхом надання відповідей, які не відповідають фактичним обставинам спірного питання. Вважає, що відповіді з відмовами не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, яке відповідач має застосовувати під час розгляду поставленого питання, зокрема, норми ст. 61-64 ЖК України. Таким чином, унаслідок бездіяльності відповідача позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право користування кімнатами жилою площею 14,0 кв.м. (кім.3) та жилою площею 17,0 кв.м. (кім.4) у квартирі АДРЕСА_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували, що Київський інститут Військово-Повітряних Сил приймав рішення про надання позивачу ордеру на дану житлову площу у квартирі АДРЕСА_1 . Враховуючи зазначене, позивач не має законних прав на користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат № 3 площею 14 кв.м. і кімната № 4 площею 17 кв.м. Крім того, в березні 2012 році позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про визнання права користування житловим приміщення (справа № 2-2582/12) в якому Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація була відповідачем. По даній справі є рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог, яке набрало законної сили. Враховуючи зазначене та керуючись пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, підлягає закриттю, а тому вимоги позивача в частині визнання права користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат № 3 площею 14 кв.м. і кімната № 4 площею 17 кв. м. підлягали закриттю. Однак, судом не взято до уваги той факт, який встановлено рішенням суду у справі № 2-2582/12, яке набрало законної сили та не вчинено відповідних дій передбачених чинним законодавством, що і стало підставою для ухвалення незаконного рішення суду.

В апеляційній скарзі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги третя особа зазначає, що позивач був заселений у спірне житлове приміщення на підставі дозволу на представлення жилої площі (12-13 (на даний час № 3-4) в квартирі АДРЕСА_1 ) житлової комісії адміністрації та профспілки Київського інституту Військово-Повітряних Сил (протокол № 4 від 25 травня 1994 року) у зв`язку з проходженням ОСОБА_1 ад`юнктури кафедри інженерно-авіаційної служби. При заселенні позивача було порушено встановлений нормами законодавства порядок надання житлових приміщень, а тому у позивача відсутні правові підстави для зайняття кімнат 3, 4 в квартирі АДРЕСА_3 . Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщення у зв`язку з відсутністю законних підстав, зокрема ордеру на житлове приміщення, на зайняття (проживання) кімнат 3,4 в квартирі АДРЕСА_3 . Рішення набрало законної сили. Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховано, що спір між ОСОБА_1 та Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією про визнання права користування спірним жилим приміщення вже було розглянуто судом та щодо нього прийнято остаточне рішення, яке набрало законної сили.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 вказує про те, що апеляційні скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Натомість, рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та законним. Відповідачем та третьою особою не надано позивачу та суду доказів порушення судом першої інстанції матеріального або процесуального права. Посилання відповідача та третьої особи в апеляційних скаргах на загальні фрази не прикріплені жодним належним доказом по справі. Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що в лютому 1994 року позивач з дружиною та двома синами вселився в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , перебував на балансі Київського інституту Військово-Повітряних Сил і підставою для вселення позивача разом із сім`єю був дозвіл на представлення жилої площі (кімнат № 12-13 (на даний час №3-4) в квартирі АДРЕСА_1 ) житловою комісією адміністрації та профспілки Київського інституту Військово-Повітряних Сил (протокол №4 від 25 травня 1994 року) у зв`язку з проходженням позивачем ад`юнктури кафедри інженерно-авіаційної служби. Після закінчення ад`юнктури позивач продовжував працювати в одному із структурних підрозділів зазначеного інституту, тому і отримав дозвіл на подальше проживання.

З моменту вселення до зазначеного житлового приміщення позивач сплачує квартирну плату й плату за комунальні послуги та утримання будинку, виконує інші обов`язки наймача житлового приміщення.

27 червня 2007 року розпорядженням Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації № 1196 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району міста Києва житлових будинків Домоуправління №12 Київського КЕУ Міністерства оборони України» житловий будинок по АДРЕСА_2 було передано до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району міста Києва.

Наказом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва від 11 жовтня 2007 року № 326 будинок АДРЕСА_2 було прийнято на баланс КП УЖГ Солом`янського району міста Києва.

Розпорядженням Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 01 лютого 2008 року № 141 балансоутримувачем житлового фонду Солом`янського району м. Києва визначене КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у м. Києві ради.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом обставини свідчать про очевидну наявність у позивача матеріально-правової заінтересованості та є самостійною і достатньою підставою для задоволення позову в частині визнання за позивачем права користування спірним жилим приміщенням.

Апеляційний суд погоджується по суті з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЖК України відносини, що виникають в зв`язку з наймом житла, що перебуває в державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом України та іншими актами житлового законодавства.

Відповідно до ст. 53 ЖК України жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради про надання жилих приміщень для заселення.

Правилами ст.121 ЖК України встановлений порядок надання службових жилих приміщень, які надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Також, для тимчасового проживання громадян на період роботи або навчання відповідно до ст. 127 ЖК України використовуються гуртожитки, спеціально побудовані для цієї мети. Під гуртожиток можуть бути представлені і житлові будинки, попередньо переобладнані для цього, для чого потребуються не тільки спеціальні будівельні роботи, укомплектування меблями та іншими інвентарем та устаткуванням, культурно-побутовими предметами, забезпечення обслуговуючим персоналом, а й вчинення юридично значимих дій щодо визначення статусу будинку - реєстрації в якості гуртожитку рішенням виконавчого комітету відповідної ради. За відсутності такої реєстрації на будинок розповсюджуються загальний правовій режим, встановлений для жилих будинків.

Положеннями ст. 4, 5 ЖК України передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд, а державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Положеннями ст. 6 ЖК України визначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до ст. 52 ЖК України та Положення про порядок забезпечення жилою площею в ЗСУ, введеного в дію наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року, жиле приміщення в будинках відомчого жилого фонду надаються громадянам (військовослужбовцям, працівникам ЗСУ) по спільному рішенню профспілкового комітету (житлової комісії військової частини), адміністрації (Київського КЕУ, погодженого з начальником гарнізону), затвердженого виконавчим комітетом районної у місті державної адміністрації, яка на підставі ст. 58 ЖК України надає громадянину (військовослужбовцю, працівнику ЗСУ) ордер.

Згідно зі ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач разом з родиною на підставі рішення житлової комісії з відома та згоди власника будинку, який проти цього не заперечував, вселився та тривалий час - з 1994 року і до цього часу постійно проживає в жилому приміщенні, що є предметом спору. Позивач фактично вступив в договірні відносини щодо найму жилого приміщення, що сторонами не оспорювалось. При цьому, позивач своєчасно здійснює оплату комунальних послуг та використовує житлове приміщення за його цільовим призначенням, іншого житла не має.

Третя особа, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва»приймає здійснену позивачем оплату.

Вказані обставини, щодо фактичного користування житловим приміщенням та виконання умов договору найму підтверджується тим, що 18 липня 2006 року між позивачем та Домоуправлінням № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України був укладений договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, відповідно до умов якого позивач регулярно сплачує комунальні платежі та квартплату згідно встановлених тарифів за рахунками, виставленими на оплату Домоуправлінням № 12.

Виходячи з того, що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення згідно із ст. 58 ЖК України є ордер, а при передачі будинку до комунальної власності Солом`янського району м. Києва жодних документів про право на зайняття позивачем кімнат в квартирі № 3 представлено не було, вважаючи, що позивач самоправно зайняв службове жиле приміщення, Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» звернулось з позовом до позивача та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про виселення з цього приміщення, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2012 року був задоволений. Також, вказаним рішенням суду було відмовлено у задоволенні позову позивача та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання права користування цим житловим приміщенням.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2013 року, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2012 року в частині виселення сім`ї позивача було скасовано та в цих вимогах відмовлено, оскільки судом встановлено, що сім`я ОСОБА_4 поселилася у спірне помешкання на підставі виданого у встановленому порядку ордеру, між ДУ-12 та ОСОБА_1 18 липня 2006 року укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території з 18 липня 2006 року - безстроково, тому висновки про самоправне зайняття ними спірного жилого приміщення є помилковими.

Зазначеним судовим рішенням встановлено відсутність правових підстав до виселення ОСОБА_1 та його сім`ї з кімнати 3,4 будинку АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач багаторазово звертався до Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації з заявами про організацію дій та заходів, спрямованих на видачу ордеру та укладення договору найму житлового приміщення, на що отримав відмову.

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Враховуючи зазначені вимоги Конвенції та встановлені судами обставин, у відповідності до яких: позивач та його сім`я законно поселилися до спірного житлового приміщення, тривалий час проживають там (29 років), сплачують комунальні послуги, іншого житла на дату звернення до суду з позовом не мають, при цьому, підстави до виселення з вказаного житла відсутні, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, є підстави стверджувати, що ОСОБА_1 з своєю сім`єю мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Відповідно до ч. 3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Так, спосіб захисту інтересу позивача як «потерпілого» від порушення, якщо він спрямований на усунення правової невизначеності у відносинах із «порушником», є належним, якщо: невизначеність триває; ініційований «порушником» спір про захист його прав суд не вирішив.

Суд має ефективно захистити право, унеможлививши повторний позов, встановивши, що обраний спосіб захисту є ефективним відповідно до викладеної в позові вимоги.

При цьому, суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму певних критеріїв слугує гарантією захисту таких інтересів.

Таким чином, з огляду на відсутність у позивача та його сім`ї іншого житла, якого вони потребують, відсутність підстав до відмови відповідачем в оформленні права позивача на користування спірним житловим приміщенням, зазначене право підлягає захисту, шляхом визнання за ОСОБА_1 права користування спірним житловим приміщенням, яке в силу вимог 8 Конвенції є його житлом.

В даному випадку посилання відповідача та третьої особи на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2012 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та на рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2013 року колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у справі, що розглядається, інший суб`єктний склад учасників. Крім того, позов подано за інших обставин і з інших підстав. В позовній заяві позивач посилається на тривале проживання в квартирі, строк якого з моменту подачі попереднього позову збільшився на 10 років та вказує на неможливість захисту своїх прав на житло з урахуванням вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційна скарга третьої особи не містить доводів щодо незаконності оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позову, в якій інші учасники рішення не оскаржують.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав до задоволення апеляційної скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» і в частині відмови в задоволенні позову.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції по суті відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 16 червня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.