МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___________
Пр. №2/521/1037/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Замниборщ А.С., за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Добруцького І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесіцивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Очаківської міської ради Миколаївської області, орган опіки та піклування Чорноморської сільської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: орган опіки та піклування Очаківської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Від спільного проживання у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю в с. Володимирівка, Очаківського району, Миколаївської області.

Позивачка зазначала, що у вересні 2021 року вони з відповідачем припинили фактичні шлюбні відносини і стали проживати окремо.

Вказувала, що після припинення відносин, відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, ніяким чином про дитину не піклується, не проявляє жодної заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не вітав дитину з днем народження та іншими святами, та взагалі з нею не спілкується.

Стверджувала, що дитина повністю знаходиться на її вихованні та утриманні.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд позбавити відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 12 грудня 2022 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано з органу опіки та піклування Очаківської міської ради Миколаївської області висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16-17).

Ухвалою суду від 20 січня 2023 року до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Чорноморської сільської ради (а.с. 68-69).

Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року по справі було закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (а.с. 92).

Протокольною ухвалою суду від 22 березня 2023 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про виклик свідка (а.с. 108-109).

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач та його представник, діючий на підставі ордеру від 11 січня 2023 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні. Раніше відповідач надав відзив на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обгрунтування заперечень зазначав, що до вересня 2021 року позивачка разом з дитиною проживала в його квартирі, він допомагав їм, оплачував комунальні витрати за квартиру, проводив оплату за дитячий садок, а після переїзду в с. Володимирівну, Очаківського району, Миколаївської області, остання перестала відповідати на його телефонні дзвінки, а потім заблокувала його мобільний телефон. Вказував, що не мав можливості поїхати до батьків позивачка, так як не знав їх адресу та телефони. Він не відмовляється від надання матеріальної допомоги на дитину, та бажає приймати участь у її вихованні. Стверджував, що він не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, а твердження позивачки не відповідають дійсності (а.с. 20-22, 24, 25).

Представники третіх осіб в підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяви про слухання справи за їх відсутності (а.с. 34, 99).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главами першою та тринадцятою СК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються вказані правовідносини.

У відповідності до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини.

За положеннями ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 4).

Встановлено, що з 2017 року по вересень 2021 рік сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Від спільного проживання у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 4).

Встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з жовтня 2021 року проживає разом з матір`ю в с. Володимирівка, Очаківського району, Миколаївської області та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13 грудня 2017 року та актом від 23 січня 2023 року (а.с. 5, 35).

В процесі судового розгляду встановлено, що до вересня 2021 року позивачка разом з дитиною проживала в квартирі відповідача, а після переїзду в с. Володимирівну, Очаківського району, Миколаївської області на телефонні дзвінки відповідача не відповідала, а потім заблокувала його мобільний телефон.

Встановлено, що з вересня 2021 року стосунки між сторонами припинені, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо.

В процесі судового розгляду встановлено, що позивачка до суду щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки не зверталась і не бажає звертатися.

Згідно характеристики, яка була надана ОСББ «Чорівниця» на відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 39).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , вбачається, що відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки, не надає, ніяким чином про дитину не піклується, не проявляє жодної заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться нею, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не вітав дитину з днем народження та іншими святами, та взагалі з нею не спілкується.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , рідна бабуся дитини, пояснила суду, що між сторонами були складні відносини, які були припинені в 2021 році. Після припинення відносин, дитина разом з матір`ю стала проживати в с. Володимирівка, Очаківського району, Миколаївської області, оскільки відповідач постійно сварився та бив ОСОБА_1 . Тому вона забрала доньку разом з онукою. На даний час, вониз чоловіком, дідусем дитини допомагають матері дитини у вихованні та утриманні онуки.

Стверджувала, що з моменту припинення відносин між донькою та відповідачем, останній ні разу дитину не бачив і нею не цікавився (а.с. 106).

Відповідач в судовому засіданні пояснив суду, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки бажає спілкуватися з дитиною, приймати участь у її вихованні та забезпеченні.

Стверджував, що до вересня 2021 року позивачка разом з дитиною проживала в його квартирі, він допомагав їм, оплачував комунальні витрати за квартиру, проводив оплату за дитячий садок, а після переїзду позивачки в с. Володимирівну, Очаківського району, Миколаївської області, остання перестала відповідати на його телефонні дзвінки та заблокувала його мобільний телефон. Поїхати до батьків позивачки не мав можливості, оскільки не знав їх адресу та телефони. Він не відмовляється від надання матеріальної допомоги дитині, та бажає приймати участь у її вихованні. Твердження позивачки що він зловживає спиртними напоями та наркотиками не відповідають дійсності (а.с. 40-62).

За таких обставин, суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що відповідач ухиляється відвиконання своїх батьківських обов`язків відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки як було встановлено в суді, дитина разом з матір`ю переїхала проживати до бабусі з дідусем в с. Володимирівка, Миколаївської області.

Орган опіки та піклування Чорноморської сільської радиу висновку від 22 лютого 2023 року №178/с/04.03 питання позбавлення батьківських прав залишив на розгляд суду (а.с. 95, 96).

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Пунктом 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 17 червня 2021 року по справі № 466/9380/17, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом справ щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною шостої статті 19 СК України визначено, щосуд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18 (провадження №61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач з дитиною не спілкується і матеріальну допомогу на її утримання не надає у зв`язку з тим, що позивачка змінила місце проживання на телефонні дзвінки не відповідає.

Крім того, позивачка відмовляється від стягнення аліментів на утримання дитини.

Статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (№2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.

Як встановлено судом, батько дитини, позивач у справі, не ухилявся і не ухиляється від спілкування з донькою, бажає приймати участь у її вихованні, а тому суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 992,40 грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду (а.с. 1).

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір позивачці не повертається.

Керуючись ст.ст 15, 16 ЦК України, ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Очаківської міської ради Миколаївської області, орган опіки та піклування Чорноморської сільської ради, про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11 квітня 2023 року.

Суддя: О.М. Сегеда