Справа № 161/7275/23
Провадження № 2/161/2388/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Октисюк С.В.,

розглянувши у підготовчому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

08 травня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Свій позов мотивує тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 12 травня 2001 року. Шлюб був зареєстрований Заборольською сільською радою Луцького району Волинської області, актовий запис № 01. Від даного шлюбу народилось троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказує, що спільне подружнє життя не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства. На даний час шлюб існує лише формально. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та буде суперечити їх інтересам, примирення між ними не можливе.

Також вказує, що під час шлюбу ними за спільні кошти на земельній ділянці, кадастровий номер :03:001:0472, площею 0,10 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності відповідачу згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1 . було збудовано житловий будинок. Вважає, що даний будинок є спільним майном подружжя, та підлягає поділу в рівних частках між нею та відповідачем. Відповідно також підлягає поділу і земельна ділянка, на якій він розміщений.

Просить ухвали рішення, яким розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на частину житлового будинку загальною площею 271, 4 кв.м., що розташований за адресою:АДРЕСА_1 , та на частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0472, площею 0,10 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Від представника позивача надійшла заява, в якій він просила розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити, судові витрати просить залишити за позивачем.

Від відповідача надійшла заява в якій він просить розгляд справи проводити за його відсутності, позов визнає у повному обсязі, не заперечує щодо його задоволення.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

За змістом частини 3, 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у випадку визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього кодексу.

Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність його задоволення.

Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12 травня 2001 року. Шлюб був зареєстрований Заборольською сільською радою Луцького району Волинської області, актовий запис № 01. Від даного шлюбу народилось троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Як вбачається зі змісту ч.3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 105 ч. 3 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач та відповідач подружніх стосунків не підтримують у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, взаємоповаги, різних поглядів на життя, шлюб існує лише формально, примирення між ними неможливе.

Враховуючи особливий характер сімейних відносин, які склалися в даній сім`ї, та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, та з врахуванням вимог ст.ст. 24, 55, 56 СК України, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно ч.2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ВЛ № 093894, на підставі рішення Заборольської сільської ради № 21/14 від 21.07.2004 ОСОБА_2 належить земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0472 площею 0,10 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На даній земельній ділянці збудовано житловий будинок загальною площею 271, 4 кв.м., ( адреса:АДРЕСА_1 ), та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 22.03.2021 право власності зареєстровано за ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації вказано декларація про готовність об`єкта до експлуатації серії ВЛ № 15.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Оскільки відповідач визнає ту обставину, що житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 . набутий ним та позивачем під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, про що подав відповідну заяву, дана обставина не підлягає доказуванню.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК Українита статтею 372 Цивільного кодексу України.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у рівних частках.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу 1/2 частину житлового будинку загальною площею 271, 4 кв.м., що розташований за адресою:АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Пунктом 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2010 року 2 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК

окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною

власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки

йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі

поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу

конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала

права власності чи користування земельною ділянкою переходить це

право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку,

будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК .

З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати право власності також на частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0472 площею 0,10 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на якій розміщений житловий будинок.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 81, 89, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, та ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.Борусів Жидачівського району Львівської області, зареєстрований 12 травня 2001 року Заборольською сільською радою Луцького району Волинської області, актовий запис № 01, розірвати.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 271, 4 кв.м., що розташований за адресою:АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0472, площею 0,10 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Дата складання повного тексту рішення 26 червня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Філюк Т.М.