Справа № 375/737/22
Провадження № 2/375/62/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 червня 2023 року смт Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Штифорук О.В.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Рокитне цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, яку згодом уточнила, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 10 серпня 1996 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . Від шлюбу в них народились діти донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу, за спільні кошти сторони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 80,9 м2, який був оформлений на відповідача. Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку також оформлена на відповідача.

Також, в період шлюбу 26 січня 2009 року вони за спільні кошти придбали нежитлові будівлі площею 76,9 м2, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , що також були оформлені на відповідача.

Дані житловий будинок, земельна ділянка та нежитлові будівлі являються об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 01 березня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна.

В зв`язку з викладеним просить суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 80,9 м2, земельну ділянку площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлові будівлі площею 76,9 м2, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , їхньою спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного майна.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надана заява про розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлявся про розгляд справи в суді, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив. Крім того, 12.12.2022 року до уточнення позовних вимог позивачкою подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив справу розглянути у його відсутності.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, у рішенні «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року Європейський Суд з прав людини наголосив, що « сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».

За таких обставин, суд приходить до висновку, що право особи, щодо якої розглядається справа в суді, на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, порушене не було. Особі повинно бути відомо про час і місце розгляду справи, оскільки є можливість стежити за ходом справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. З таким висновком погодився ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» № 12307/16.

У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах справи доказами та ухвалити заочне рішення.

У відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 серпня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя ( тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя), визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ( Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Судом встановлено, що в період шлюбу сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 80,9 м2, що розташований на земельні ділянці площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку за цією ж адресою, та нежитлові будівлі площею 76,9 м2, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.08.2007 року, виданого виконавчим комітетом Рокитнянської селищної ради на підставі рішення № 647 від 20.12.2004 року, яке зареєстроване 17.08.2007 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації, Державним актом на право власності серії ЯД № 695238 виданий 28.12.2006 року Рокитнянською селищною радою, на земельну ділянку, площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , Договором купівлі-продажу від 26 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д.

Право приватної власності на вищевказане нерухоме майно квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 серпня 2007 року, Державним актом на право власності на земельну ділянку від 28 грудня 2006 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 лютого 2009 року.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 01 березня 2022 року шлюб, укладений між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 31.03.2022 року.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя ( Постанова Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року Справа № 161/14048/19, Провадження № 61-13103св20).

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

У відповідності до ст. 365 ЦК України „Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3)спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім"ї".

Судом приходить до висновку, що є підстави для визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 80,9 м2, що розташований на земельній ділянці площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку за цією ж адресою, та нежитлові будівлі площею 76,9 м2, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , припинення права спільної сумісної власності сторін на вищевказане нерухоме майно, оскільки спільне володіння і користування майном є неможливим, та проведення поділу майна, яке є спільною сумісною власністю сторін, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку вищезазначеного нерухомого майна.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2023 року складає 2 684,00 грн.

Ціна позову становить 142 500 грн., тому сума судового збору за подання даного позову до суду складає 2 392,40 грн.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2392,40 грн., що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0..1 від 18.08.2022 року.

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна, а тому з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 392,40 грн.

Питання відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача судом не вирішується, оскільки таке питання учасниками провадження не ставиться.

На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.355, 356, 357, 365 ЦК України, ст.ст.3, 24, 56, 60, 61, 63, 66-70, 71, 112, 160 Сімейного кодексу України, Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» ст. ст. 5-8, 12-19, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - задовольнити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 , житловою площею 60,6 м2, загальною площею 80,9 м2.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0012 площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , нежиле приміщення, літ. «А» площею 76,9 м2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 , житловою площею 60,6 м2, загальною площею 80,9 м2.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0012 площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на нежиле приміщення, літ. «А» площею 76,9 м2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Провести поділ майна, яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , а саме:

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинок з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 , житловою площею 60,6 м2, загальною площею 80,9 м2;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:043:0012 площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину нежилого приміщення, літ. «А» площею 76,9 м2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинок з господарськими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 , житловою площею 60,6 м2, загальною площею 80,9 м2;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:043:0012 площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , нежилого приміщення, літ. «А» площею 76,9 м2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2 392,40 грн. (дві тисячі триста дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 26 червня 2023 року.

Головуюча суддя О.В.Штифорук