Справа № 278/142/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О.М., за участю секретаря судового засідання Мороз К. Г., розглянувши за павилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державної інспекції архітектури та містобудування України, ОСОБА_2 про скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, якою просив суд визнати протиправною та скасувати декларацію про готовність до експлуатації, поданою ОСОБА_2 , яка зареєстрована 16.06.2016 року за №ЖТ 34.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що є власником 64/36 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; інша частина указаного будинку належить сестрі ОСОБА_2 . Останні чотири роки відповідачем проводяться будівельні роботи без урахування будівельних норм в частині навантажень на старі несучі стіни, фундамент, тощо, які створюють неможливі та ненормальні умови для його проживання та які призводять до руйнування будинку.

29.12.2012 інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_2 з будівництва прибудови до 64/36 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за № ЖТ7.

02.07.2014 управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання з будівництва прибудови до 64/36 житлового будинку за № ЖТ78.

16.06.2016 р. зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації за реєстраційним № ЖТ 34, декларація про готовність до експлуатації об`єкта за № ЖТ78 втратила чинність.

Для встановлення наявності причинно - наслідкового зв`язку між здійсненням добудови та надбудови до частини житлового будинку (квартира АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 ) та технічного стану конструктивних елементів приміщень (квартири АДРЕСА_3 , позивач звернувся до судового експерта Горкуші М.Д. для проведення будівельно-технічного дослідження.

Відповідно до висновку № 313/10.16 від 06.10.2016 проведеного дослідження, експертом було встановлено, що в результаті прибудови та надбудови мансардного поверху до частини житлового будинку, а саме: квартири АДРЕСА_2 (яка належить ОСОБА_2 ), відбулося втручання в конструкцію зовнішніх несучих (капітальних) стін будинку та у несучий каркас з прогонами і настилом конструкції горищного даху та також нерівномірне навантаження на фундамент та спільну перегородку існуючої будівлі, що призвело до появи діагональних тріщин у стінах суміжної квартири АДРЕСА_3 (яка належить мені на праві власності) цього ж будинку.

Позивач звертався до відповідних контролюючих будівельну діяльність органів, однак бажаного результату такі звернення не принесли.

В судовому порядку вже вирішувались спори сторін, відтак судами було встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 надано дозвіл лише на добудову до спірного будинку кухні, ванної кімнати та коридору. Інших дозволів відповідачу позивач не надавав, відтак вважає прибудову, яку добудувала відповідач до спільного будинку, такою, яка збудована у порушення норм діючого законодавства.

Оскільки його права, як співласника будинку, так і залишились незахищеними, позивач звернувся до суду.

Представником відповідача - Управління Державної інспекції архітектури та містобудування України спрямовано відзив на позовну заяву (а.с. 126-137), де, серед іншого, заявлено про пропуск ОСОБА_1 строків позовної давності; зазначено про неналежний спосіб захисту свого права позивачем; вказують, що належним відповідачем у даній справі є саме ОСОБА_2 , відтак просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог до Управління.

Сторона відповідача ОСОБА_2 у встановлений законодавством строк не подала відзив на позовну заяву та доказів на спростування позовних вимог.

У судове засідання 07.06.2023 року з`явились представники позивача та відповідача - Державної інспекції архітектури та містобудування.

Представник відповідача 07.06.2023 року ОСОБА_2 - адвокат Черниш О.М. подав заяву про відкладення розгляду справи, оскільки повідомив, що перебуває на лікарняному; на підтвердження даного факту надав інформацію з особистого кабінету на офіційному сайті ПФУ про те, що останньому відкритий лікарняний (звор. стор. клопотання про відкладення розгляду справи).

Представник позивача - адвокат Сачок А. В. категорично заперечував про відкладення розгляду справи на інший день; зауважив, що справа знаходиться на розгляді тривалий час. Крім того, за ініциативою саме сторони відповідача розгляд справи відкладався декілька разів. Відповідач не скористався правом подачі відзиву на позовну заяву та відповідних доказів на спростування позиції позивача. Відтак, чергове відкладення розгляду справи з боку сторони відповідача ОСОБА_2 просив суд визнати як зловживання процесуальними правами, що, безумовно, порушує право позивача на розумний строк розгляду справи.

Представник Управління Державної інспекції архітектури та містобудування України Атаманюк Б. Р. не заперечував щодо відкладення розгляду справи.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Відповідно до частини другоїстатті 233 ЦПК Українисуд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі неявки у судове засідання учасника справи щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін або їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їх відсутності.

Оскільки сторона відповідача належним чином була повідомлена про день, час, місце розгляду справи, неявка представника відповідача в судове засідання є повторною; свої доводи і міркування щодо позову сторона відповідача не вважала за необхідне викласти у відзиві на позовну заяву; доказів на спростування позовних вимог до суду та сторонам не надано; підготовче провадження тривало більш, ніж достатній проміжок часу, суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, відтак суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки та її представника, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі, з підстав, що викладені у позовній заяві; зазначив, що у визначений законом строк зі сторони позивача будуть додатково надані докази щодо судових витрат.

Представник відповідача Управління Державної інспекції архітектури та містобудування України заперечив щодо задоволення позовних вимог; просив у задоволенні їх відмовити, застосувавши при цьому строк позовної давності. Зазначів, що відповідальність за достовірність інформації лежить саме на особі, яка подає декларацію про готовність об`єкта до експлуатації або будь-яку іншу декларацію.

У засіданнях, які відбулись раніше, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Черниш О. вимоги позову не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Спірні правовідносини сторін вже були предметом численних розглядів судами різних юрисдикцій - як загальної, так і адміністративної.

Отже, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 16 жловтня 2019 року у справі №278/2632/17 встановлено обставини, які не підлягають доказуванню (враховуючи позицію ч. 4 ст. 82 ЦПК України) при розгляді іншої справи, оскільки сторонами даної справі являлись ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Як встановлено в постанові касаційного суду, рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року позов задоволено. Перерозподілено частки у спільній частковій власності у житловому будинку АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_2 77/100 ід. часток у вказаному житловому будинку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач за власні кошти та з додержанням вимог закону здійснила добудову до належної їй частки у спірному житловому будинку. Відповідач, відмовляючи позивачу у наданні згоди на перерозподіл часток у власності, чинить перешкоди у здійсненні позивачем держаної реєстрації права власності на таку добудову, а відтак порушене право позивача підлягає судовому захисту у обраний нею спосіб.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 11 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (а.с. 34-35).

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для здійснення перерозподілу часток у житловому будинку є помилковим, оскільки відсутність згоди іншого співвласника на вказане поліпшення (будівництво мансардного поверху) не породжує у іншого співвласника право на збільшення частки у спільному майні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановлених обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для перерозподілу часток у спільній частковій власності на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом виділення ОСОБА_2 77/100 ід. часток у вказаному житловому будинку, оскільки відповідачем ( ОСОБА_1 ), частка якого у праві спільної власності на будинок складає 64/100 ід. часток, не було надано згоду на будівництво мансардного поверху, за рахунок якого збільшилась площа будинку (а.с. 35).

Фактичні обставини справи, встановлені судами.

Як вбачається з вище зазначеної постанови Верховного Суду (а.с. 31- звор. стор. а.с. 31), ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину № 2-1769 від 15 жовтня 1996 року належить 36/100 ідеальних частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 жовтня 1996 року та договору дарування від 21 квітня 2008 року належить на праві власності 64/100 ідеальної частки вказаного житлового будинку.

Рішенням Вересівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20 червня 2012 року ОСОБА_2 надано дозвіл на добудову до 1/2 частини даного будинку наступних приміщень: кухні, ванної кімнати та коридору (а.с. 21). ОСОБА_1 надав дозвіл позивачу на добудову вказаних у рішенні сільської ради допоміжних приміщень, про що свідчить наданий ОСОБА_1 зміст доручення (а.с. 22).

29 грудня 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_2 з будівництва прибудови до 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

16 червня 2016 року управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області була зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації.

Згідно наданого позивачем висновку судової будівельно-технічної експертизи від 09 квітня 2018 року частка позивача у спірному домоволодінні у зв`язку з проведеною добудовою складає 77/100 ідеальної частки, а відповідача - 23/100 ідеальної частки.

Під час розгляду справи було встановлено, що позивачем була здійснена вказана добудова до житлового будинку, а також проведена реконструкція в середині будинку та побудований мансардний поверх (який складається з коридору та двох кабінетів), за рахунок чого корисна площа будинку збільшилась з 85,2 кв. м до 152,7 кв. м. Наведені обставини також підтверджуються технічними паспортами на будинок від 25 жовтня 1989 року та від 07 червня 2016 року, які досліджувались експертом під час проведення судової будівельно-технічної експертизи. Крім того, експерт у своєму висновку звертав увагу на те, що в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості щодо наявної мансарди над частиною приміщень основної частини житлового будинку, яка зазначена на поверховому плані та в переліку приміщень відповідно до технічного паспорту від 07 червня 2016 року, складеного ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект».

Судами встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 надано дозвіл лише на добудову до спірного будинку кухні, ванної кімнати та коридору (а.с. 32).

Як зазначено у постанові апеляційної інстанції при розгляді справи №278/2632/17 (.а.с. 34-35), під час розгляду справи було встановлено, що відповідачем був наданий дозвіл позивачу на добудову до її частини лише кухні, ванної кімнати та коридору. Разом з тим, позивачем також були здійснені будівельні роботи в середині будинку та побудований мансардний поверх, який складається з коридору та двох кабінетів загальною площею 37 кв.м.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_1 , якому у спільному майні належить на праві власності 64/100 частини будинку, надавав згоду на будівництво в середині будинку мансардного поверху, такі докази позивачем ОСОБА_2 суду надано не було.

Отже вказані фактичні обставини не підлягають доказуванню з огляду на позицію ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

ОСОБА_2 була подана декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта (а.с. 23-24), яка зареєстрована Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області 16.06.2023 року за № ЖТ34.

Позивачем до позовної заяви подано копію висновку №313/10.16 будівельно-технічного дослідження від 06.10.2016 року, в якому експертом зроблено наступний висновок: в результаті проведення прибудови та надбудови мансардного поверху до частини житлового будинку, а саме - квартири АДРЕСА_2 , які на момент дослідження не завершені будівництвом, відбулося втручання в конструкцію зовнішніх несучих (капітальних) стін будинку та у несучий каркас з прогонами і настилом конструкції горищного даху та також нерівномірне навантаження на фундамент та спільну перегородку існуючої будівлі, що призвело до появи діагональних тріщин у стінах суміжної квартири АДРЕСА_3 цього ж будинку (а.с. 7-20). Однак судом даний висновок в якості належного доказу не приймається, оскільки останній не доводить наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснюється для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, місцевих правил забудови населених пунктів, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції. Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно зі ч. 1 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до I - III категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Згідно з частиною 1 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», визначено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів (частина 4 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно з ч. 2 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» декларація підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у разі виявлення інспекцією факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом.

На реалізацію вказаних законодавчих приписів Кабінет Міністрів України постановою від 13.04.11 №461 затвердив Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Відповідно до абз. 7 п. 22 вказаного Порядку, у разі виявлення Інспекцією недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню Інспекцією.

Інспекція скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного наказу та виключає запис про її реєстрацію з єдиного реєстру протягом п`яти робочих днів з дня виявлення факту подання недостовірних даних, наведених у декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом.

Інспекція скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. Про скасування реєстрації декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня її скасування. Після скасування реєстрації декларації замовник має право повторно подати її згідно з вимогами, встановленими законодавством.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що законодавцем визначений вичерпний перелік підстав для скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації:

-виявлення Інспекцією недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта;

-наявність рішення суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, визначено ознаки самочинного будівництва. До нього належить будівництво, яке:

-здійснюється на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети;

-без належного дозволу;

-без належно затвердженого проекту;

-з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При цьому, під виявленням недостовірних даних у зареєстрованій декларації розуміється встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації, і як наслідок, дана інформація повинна свідчити про те, що об`єкт є самочинним будівництвом.

Відповідно до ч. 2 статті 331 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинний на момент виникнення спірних правовідносин), замовник має право виконувати будівельні роботи після направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів, будівництво на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування; та реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про початок виконання будівельних робіт, та виконання будівельних робіт без зареєстрованої декларації.

Відповідно до ч. 1, 10 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинний на момент виникнення спірних правовідносин), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належить до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Відповідно до п. 19, 20 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), замовник відповідно до закону відповідає за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації. Інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що на відповідача Державну архітектурно-будівельну інспекцію України покладено обов`язок перевірки повноти даних, зазначених в деклараціях, в той час як на замовника, відповідачку ОСОБА_2 , покладено обов`язок за подання достовірної інформації зазначеної в оскаржуваній декларації.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, що при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить у ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.

При розгляді даної справи не було здобуто доказів щодо того, що позивачем ОСОБА_1 , якому у спільному майні належить на праві власності 64/100 частини будинку, надано згоду на будівництво в середині будинку мансардного поверху, відтак дозволу на прибудову співласником сумісного майна в порушення норм діючого законодавства отримано не було.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Отже, декларація про початок будівельних робіт та декларація про готовність об`єкта до експлуатації за своєю правовою природою є документами дозвільного характеру.

За сукупність положень вказаного закону такі дозвільні документи можуть бути скасовані в судовому порядку в разі встановлення факту надання заявником недостовірної інформації.

Варто зауважити, що у відповідності до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.02.2020 року в справі № 806/934/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області, третя особа - ОСОБА_2 про скасування декларації касаційною інстанцією зроблено висновок, що спір у цій справі стосується захисту майнових інтересів, тобто існує спір про право, відтак обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення його порушенного права. Таким чином, спір у цій справі має приватноправовий характер, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства, а належить розглядати за правилами цивільного судочинства.

Також судом береться до уваги той факт, що позивач, як власник частини будинку, надавав згоду лише на добудову до будинку; жодного дозволу на реконструкцію всього будинку він не надавав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про скасування декларації про про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої за №ЖТ 34 щодо будівництва прибудови до частини будинку, що розташований у АДРЕСА_1 , яка подана замовником ОСОБА_2 .

Такий спосіб захисту прав позивача забезпечить поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Щодо застосування строку позовної давності

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Представником позивача - адкокатом Сачком А. наголошено, що стороною позивача не пропущено строк звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 своєчасно звернувся за захистом своїх прав, однак зі зміною сталої практики позов такого характеру належить розглядать в порядку цивільного судочинства, а не адмністративного. Відтак через численні непреривні судові процеси останній не може остаточно захистити свої порушені права. Відтак суд, беручі до уваги, що позивач почав захищати свої права на початку березня місяця 2017 року шляхом звернення до Житомирського окружного адміністративного суду (справа 806/934/17), вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 34, 36, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 1, 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, ДБН В.3.2-2-2009 "Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт", затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, ст. ст.15, 16 ЦК України, статтями 12, 13, 81, 131, 141, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Державної інспекції архітектури та містобудування України, ОСОБА_2 про скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта, - задовольнити.

Скасувати декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта щодо прибудови до частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , поданою ОСОБА_2 та зареєстровану Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирської області 16.06.2016 року за реєстраційним номером ЖТ 34.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. М. Дубовік