САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1326/22
Провадження №2/726/24/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., за участю секретаря судових засідань Попович .Ю.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Дзіковський Максим Романович до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ :

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 в якому вказує, що 13.07.2021 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір позики № Л130721-1, у відповідності до умов якого, позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 85816,80 гривень, що станом на день укладення договору еквівалентно 3132,00 доларам США. Останній, у свою чергу, зобов`язався повернути грошові кошти щомісячними платежами, згідно із графіком погашення заборгованості, до 13.07.2022 року. На підтвердження передачі грошових коштів, сторонами складено розписку. Умовами договору визначено, що розмір позики підлягає поверненню у відповідності до доларового еквіваленту суми позики станом на момент її повернення.

Зазначає, що відповідач, станом на момент звернення до суду із вказаним позовом, не виконав свої зобов`язання за договором, грошові кошти не повернув.

Окрім іншого зазначає, що умовами договору позики передбачено сплату позичальником пені, у розмірі 1 % від суми прострочення за один день такого прострочення та 3 % річних, у випадку невиконання ним своїх зобов`язань із повернення грошових коштів. Відтак вважає, що відповідач повинен сплатити на його користь 124966,80 гривень - тіло позики, неустойку у розмірі 243685,26 гривень з розрахунку 1% від простроченої суми за 195 днів прострочення, починаючи від 14.08.2021 року по 23.02.2022 року (дню, що передує оголошенню в Україні воєнного стану), а також 3 % річних від простроченої суми у розмірі 2002,89 гривень (за той же період часу).

Таким чином, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 на його користь сукупну заборгованість за вказаним договором позики у розмірі 370654,95 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_3 , надіслала до суду відзив на позов у якому визнає, що дійсно між сторонами існують правовідносини позики, які виникли на підставі укладеного договору. Окрім того, з метою забезпечення договору позики, між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу.

Разом із тим, наголошує, що стороною позивача не надано до суду інформацію про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, було застосовано досудове врегулювання спору. Так, 23.11.2021 року, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Глинчак-Кучерепа О.О., було вчинено виконавчий напис № 2569, на підставі якого, 26.11.2021 року, приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком О.П., було відкрито виконавче провадження № 67679262 щодо стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором. Таким чином вважає, що позивач позбавлений права звернутись до суду із вказаним позовом, оскільки його право вже було захищене вчиненим виконавчим написом нотаріуса, а існування судового рішення про стягнення заборгованості призведе до подвійної відповідальності боржника. Натомість боржник, в даному випадку, володіє правом оскаржити вчинений виконавчий напис нотаріуса.

Окрім того зазначає, що на підставі внесених змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, із відповідача у період дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання корона вірусної хвороби COVID-19, не може бути стягнуто пеню за прострочення виконання зобов`язання, а тому позовні вимоги у цій частині задоволені бути не можуть.

Позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову.

У відповіді на відзив та додаткових поясненнях до нього, представник позивача зазначає, що 25.11.2022 року, виконавчий документ, на підставі якого здійснювалось виконавче провадження № 67679262, було повернуто стягувачу. Таким чином, в даний час не здійснюється примусове виконання виконавчого напису нотаріуса. Обравши позасудовий спосіб захисту, позивач не зумів ефективно його реалізувати та стягнути із відповідача заборгованість за договором. В свою чергу, позивач володіє правом на судовий захист, а тому звернення до суду із вказаним позовом є належним способом захисту його порушеного права.

Окрім того, незважаючи на встановлену заборону стягнення пені із боржників у період дії карантину, сторони, укладаючи договір позики усвідомлювали наслідки його укладення у період карантину, керувались свободою укладення договору та визначення його умов, погодились на запропоновані умови, добровільно відступили від вказаної заборони, а тому стягнення такої суми є належним способом захисту порушеного права.

Позовні вимоги підтримує просить задовольнити їх у повному обсязі.

2. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи.

19.09.2022 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

04.04.2023 року Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, однак надіслали до суду заяву з проханням справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, враховуючи викладене у письмових заявах по суті справи, просять позов задовольнити.

04.04.2023 року Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, однак надіслали до суду заяву з проханням справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги не визнають, враховуючи викладене у письмових заявах по суті справи, просять відмовити у задоволенні позову.

3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази на з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності у своїй сукупності, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.07.2021 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір позики № Л130721-1 у відповідності до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 85816,80 гривень, що станом на день укладення договору еквівалентно 3132,00 доларів США, які підлягають поверненню в повному обсязі до 13.07.2022 року. Позика є безпроцентною.

Згідно п. 5 договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики відповідно до графіку повернення, який передбачає її повернення черговими щомісячними платежами у розмірі 7151,40 гривень (що еквівалентно 261,00 доларів США), які повинні бути повернуті до 13 числа кожного місяця починаючи з 13.08.2021 року і до 13.08.2022 року (12 платежів).

У пункті 6 договору, сторони домовились, що позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики, або її частини, відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення кожного платежу.

Пунктом 9 договору визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком), позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 1 % від загальної суми заборгованості за кожен календарний день існування простроченої заборгованості, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Окрім того, пунктом 11 договору визначено, що з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором, позичальник зобов`язаний укласти договір застави, предметом якого є передачу в заставу автомобіля «Фольцваген гольф», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Разом із тим, сторонами, у якості доказу, не надано суду укладений договір застави транспортного засобу. Разом із тим, сторонами не оспоруються укладення такого договору, а тому дані обставини, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Окрім того, сторонами було складено розписку від 13.07.2021 року, відповідно до якої зафіксовано факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 85816,80 гривень, що станом на день укладення договору еквівалентно 3132,00 доларів США.

Звертаючись до суду із позовною вимого про стягнення коштів у національній валюті, керуючись умовами договору про повернення розміру грошових коштів, які еквівалентні до курсу долара США станом на момент пред`явлення такої вимоги, представник позивача долучив довідку про комерційний курс гривні щодо долара США, який становить 39,90 (курс продажу) станом на 05.09.2022 року.

На підтвердження викладеного у відзиві на позов, представник відповідача надав суду належним чином засвідчену копію постанови приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка О.П., від 26.11.2021 року, про відкриття виконавчого провадження № 67679262, де боржником є ОСОБА_2 . Виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Глинчак-Кучерепа О.О, № 2569, яким було звернено стягнення на предмет іпотеки - транспортний засіб «Фольцваген гольф», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Постановлено задовольнити вимоги ОСОБА_1 у розмірі 203053,14 гривень, (з яких 85816,80 гривень - тіло позики, 114136,34 - штраф, 3100,00 - витрати пов`язані із вчиненням виконавчого напису) за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного транспортного засобу.

Сторонами, у якості доказу, не надано суду оригінал або належним чином засвідчену копію виконавчого напису нотаріуса. Разом із тим, сторонами не оспорюється факт вчинення виконавчого напису, а тому дані обставини, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Представник позивача надав суду належним чином засвідчену копію постанови приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка О.П., від 25.11.2022 року у ВП № 67679262, про повернення виконавчого документа стягувачу, а також роздруківку із Автоматизованої системи виконачих проваджень, де зазначено, що вищевказане виконавче провадження завершено.

Таким чином судом встановлено, що між сторонами, внаслідок укладення договору № Л130721-1 від 13.07.2021 року виникли правовідносини позики, на умовах, передбачених у договорі. Разом із тим, позичальник неналежним чином не виконав його умови, грошові кошти у визначені договором строки не повернув, що призвело до порушення права позивача.

4.Норми права, які застосував суд, мотиви з яких виходив суд та оцінка та висновки суду

У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Необхідно зауважити, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №369/3340/16-ц від 22 серпня 2019 року за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Стаття 1049 ЦК України вказує, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно із ст. 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного суду у справі №912/1120/16 від 04 лютого 2020 року, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач не виконав свої зобовязання за договором позики, а тому позивач, користуючись своїм правом на судовий захист, на власний розсуд обираючи спосіб захисту та обсяг позовних вимог, вправі вимагати від відповідача повернення суми позики та сплати штрафу у відповідності до умов договору, а також вимагати застосування до боржника спеціального виду відповідальності, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України.

4.1. Оцінка доводів сторін щодо наявності права на судовий захист.

Представник відповідача зазначає, що позивач позбавлений права на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості у зв`язку із досудовим врегулюванням спору, а саме вчинення виконавчого напису нотаріуса та відкриття виконавчого провадження, яким із відповідача, у примусовому порядку стягується розмір заборгованості. Зазначає, що ухвалення рішення у справі призведе до подвійної відповідальності відповідача.

Спростовуючи посилання представника відповідача, суд звертає увагу на таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом.

Згідно із статтею 87 Закону України «Про нотаріат» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваних виконавчих написів) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна.

Таким чином, така нотаріальна дія, як вчинення виконавчого напису, є альтернативним позасудовим способом захисту цивільних прав, а виконавчий напис нотаріуса - самостійною підставою для задоволення вимог кредитора.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 554/132/20 (провадження № 61-14692св21).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16ц).

Суд звертає увагу на те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушенням права є позбавлення суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт:

має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;

у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;

самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.

Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Такий висновок виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 березня 2023 року у справі №554/9126/20.

Конституційний суд України від 09.07.2002 року справі № 1-2/2002 зазначає, що можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з інтересів, його використовує.

Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Особа праві обирати на власний розсуд спосіб захисту свого порушеного права, в тому числі у позасудовому та судовому порядку чи поєднуючи такі способи захисту. Використання досудового врегулювання спору, якщо воно не визначено Законом як обовязкове, не обмежує особу у можливості судового захисту. Кожному гарантується право на судовий захист, таке право не може бути обмежено.

Окрім того варто наголосити, що у даному випадку, нотаріусом було вчинено виконавчий напис, яким було звернуто стягнення на заставне майно боржника у якості виконання основного зобов`язання, а не стягнення заборгованості із позичальника на користь позикодавця.

Дані способи примусового виконання зобов`язання хоч і наслідують спільну мету - забезпечення належного виконання зобов`язання, однак різняться за своєю суттю та правовим регулюванням.

Окрім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14- 546цс19) вказано, що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Отже, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку кредитор (позикодавець) не позбавлений можливості звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики є належним способом захисту свого порушеного права.

4.2. Висновки суду щодо розміру стягуваної заборгованості.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц, статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Встановлено, що станом на час здійснення розрахунку, розмір заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 124966,80 гривень, що еквівалентно 3132,00 доларам США за курсом 39,90. Така сума заборгованості підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Стягненню підлягає також і пеня, розмір якої визначена договором та суми у звязку із спеціальною відповідальністю, перебачені ст. 625 ЦК України, зокрема 3% річних та інфляційні втрати.

Разом із тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 (зі змінами) «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» встановлено з 12.03.2020 року на усій території України карантин та рішеннями уряду загальнонаціональний карантин продовжено до 31.12.2022 року (остання постанова КМУ від 19.08.2022 р. № 928).

Відповідно до ч. 1 Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19» розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого КМ України на всій території України з метою запобігання поширення на території України коронавірусної хвороби СОVID-19, або/ тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки, штраф, пеню за таке прострочення».

Окрім цього, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ передбачено внесення змін до Цивільного кодексу України та доповнено пункт 18 «Прикінцевих та перехідних положень» наступним змістом: «18.У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).»

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/1238/17 розмежоване поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами", а отже "проценти за користування кредитом" - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначених в договорі, і такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульований частиною першою статті 1048 та частиною першою статті 1051 ЦК України. "Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання порядок виплати яких урегульований частиною 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

3% річних від суми заборгованості є спеціальним видом відповідальності за прострочення виконання основного зобов`язання, та за своєю суттю є штрафом, що кореспондується із ч. 2 ст. 549 ЦК України, оскільки обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Разом із тим, керуючись пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, із відповідача на користь позивача не може бути стягнуто штраф та пеню за просторочення виконання зобовязання. Незважаючи на принцип свободи договору та те, що сторони, укладаючи його, погодились на умови матеріальної відповідальності позичальника у випадку прострочення виконання зобовязання, законодавцем встановлено пряму заборону на стягнення таких сум, як під час дії карантину так і під час дії воєнного стану.

Окремо варто зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18), зроблено висновок про те, що якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати чергового за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути виконано зобов`язання із повернення чергового платежу, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

Перевіривши розрахунок пені та штрафу, судом встановлено його неналежність та недостовірність, враховуючи, що розмір пені щодо всієї суми наявної заборгованості розраховано із 14.08.2021 року, тобто через один місяць після прострочення боржником сплати першого обов`язкового платежу. Натомість розмір пені повинен бути розрахований у кожному конкретному випадку прострочення чергового платежу у відповідності до кількості днів такого прострочення, при цьому кількість днів, у такому випадку, не може бути однаковою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в частині стягнення із відповідача неустойки за прострочене зобов`язання.

5. Розподіл судових витрат.

З метою представництва інтересів та надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 уклав із адвокатським об`єднанням «Бачинський та партнери» Договір-доручення про надання професійної (правничої) допомоги №04-2021 від 14 травня 2021 року.

22.07.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Бачинський та партнери» укладено Додаток №3 до Договору-доручення про надання правової (правничої) допомоги №04-2021 від 14.05.2021 року про види та обсяг правової (правничої) допомоги, розміри та порядок оплати винагороди (гонорару) відповідно до якого представництво інтересів ОСОБА_1 в суді про стягнення заборгованості за договором позики складає 40% від суми основної заборгованості за договором позики, що складає 49986,72 гривень.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини, про що вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021. Окрім того, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Разом із тим, у відповідності до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, ціна позову, зазначена у позовній заяві, складає 370654,95 гривень. Судом частково задоволені позовні вимоги у розмірі 124966,80 гривень, що складає 33,7 %, отже судові витрати підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1249,1 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16845,5 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15-20, 1046, 1047, 1049, 526, 527, 530, 611, 610, 1050, 625, 549, Цивільного Кодексу України, пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, ст.ст. 50, 88, 87 Закону України «Про нотаріат» ст.ст. 141-142 82, 263-265 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання якого зареєстровано по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 заборгованість за договором позики №Л130721-1 від 13.07.2021 року у розмірі 124966,80 (сто двадцять чотири тисячі дев`ятсот шістдесят шість) гривень 80 копійок.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання якого зареєстровано по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 судовий збір у розмірі 1249,1 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16845,5 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук