печерський районний суд міста києва
29 березня 2023 року Печерський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Соколова О.М.,
за участю секретаря судових засідань Матвійчука В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу в порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Києві за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,-
У листопаді 2021 року адвокат Процан Юрій Григорович в інтересах ОСОБА_1 (далі-Позивач, Позикодавець), звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі-Відповідач, Позичальник, Боржник) про стягнення боргу за договорами позики.
В обґрунтування своїх вимог Позивач посилається на те, що ОСОБА_1 у присутності та за погодження своєї дружини - ОСОБА_3 в м. Одеса, 26 червня 2018 року відповідно до Письмового договору Позики відповідно зі ст.1046 ЦК України, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №-1192, надав грошову Позику ОСОБА_2 у сумі 125 760 гривень, що еквівалентно-4800 доларів США (1 долар США-26,2 гривні за домовленістю сторін) - строк виплати позики встановлено до 26 грудня 2018 року у порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Окрім того, 05 липня 2019 року, Позивач у присутності свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відповідно письмової Розписки додатково надав Відповідачу - грошові кошти у сумі 9000 доларів США (235800 гривень) (1 долар США-26.2 гривні за домовленістю сторін) та зобов`язався повернути суму позику до 25 грудня 2019 року, при фактичному одержанні вказаної суми Позичальником була надана письмова розписка від 05 липня 2019 року та фотокопія паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 28 липня 2016 року Печерським РО ГУ ГМС України в м. Києві.
Починаючи з 25 грудня 2019 року, Позивач в усній формі вимагав повернення грошового боргу але Відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання, пояснюючи що з часом борг поверне, а потім з серпня 2021 року відмовився повертати борги, мотивуючи, що бізнес не вдався і що має інші борги по судовим рішенням та перестав спілкуватись і відповідати на телефонні дзвінки.
У підтвердження своїх вимог Позивачем, 23 та 27 січня 2021 року, 03 та 08 лютого та 26 червня 2021 року на адресу Відповідача рекомендованими листами, направлені письмові вимоги щодо виплати грошового боргу, але відповідей на них отримано не було.
У зв`язку з вищевикладеним, Позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.
За наведених обставин, ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 22 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав.
У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, матеріалами справи встановлено, що 26 червня 2018 року ОСОБА_1 у присутності та за погодження своєї дружини - ОСОБА_3 в м. Одеса, відповідно до Письмового договору Позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №-1192, надав грошову Позику ОСОБА_2 у сумі 125 760 гривень, що еквівалентно-4800 доларів США (1 долар США-26,2 гривні за домовленістю сторін) . Відповідно до вказаного Договору строк виплати позики встановлено до 26 грудня 2018 року у порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Окрім того, 05 липня 2019 року, Позивач у присутності свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відповідно до письмової Розписки додатково надав Відповідачу - грошові кошти у сумі 9000 доларів США (235800 гривень) (1 долар США-26.2 гривні за домовленістю сторін) та зобов`язався повернути суму позику до 25 грудня 2019 року, при фактичному одержанні вказаної суми Позичальником була надана письмова розписка від 05 липня 2019 року та фотокопія паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 28 липня 2016 року Печерським РО ГУ ГМС України в м. Києві.
Відповідно до матеріалів справи, 23 та 27 січня 2021 року, 03 та 08 лютого та 26 червня 2021 року Позивачем на адресу Відповідача рекомендованими листами, направлені письмові вимоги щодо виплати грошового боргу, але відповідей на них отримано не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладеться у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
За змістом ч. 1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким. що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовуються сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер с доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч.1 ст.1048, ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013 р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилами стю323 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язаних є його невиконання: або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року наведено висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Так, відповідно до матеріалів справи, основний борг за Договором позики становить 361 560 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином загальна сума боргу з урахуванням 3-х вдсотків річних та індексу інфляції становить 387 026, 40 грн.
Вказаний розрахунок Відповідачем не оспорювався.
З матеріалів справи вбачається, що Відповідач своїх зобов`язань за Договором позики належним чином не виконав та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаними договорами, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу судом не встановлено.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати заборгованості.
Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, підлягають задоволенню.
Оскільки, позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 3 870,27 грн. підлягають стягненню з відповідача.
Інші витрати понесені Позивачем під час розгляду справи, суд не стягує в силу ненадання остаточної суми витрат на надання правничої допомоги.
Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 280,354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 26 червня 2018 року на суму 125760,00 грн. та за письмовою розпискою від 05 липня 2019 року на суму 9000 доларів США, що в еквівалент становить 235800,00, що станом на 30 жовтня 2021 року з урахуванням індексу інфляції становить 361 560 (триста шістдесят одну тисячу п`ятсот шістдесят) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних з простроченої суми у розмірі 25 466 (двадцять п`ять тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3 870 (три тисячі вісімсот сімдесят) грн. 27 коп.
В решті вимог позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).
Повний текст рішення складено 29.03.2023 року.
Суддя О.М.Соколов