ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 642/1540/22
Номер провадження 22-ц/818/1191/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) - Мальованого Ю.М.,

суддів - Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Супрун Я.С.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Волочнюк М. О.,

представника відповідачки адвоката Задніпровського О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2023 року в складі судді Вікторова В.В., у справі № 642/1540/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінська Наталія Вікторівна, про розірвання договору довічного утримання (догляду), скасування реєстрації права власності на квартиру, поновлення реєстрації права власності на квартиру, скасування заборони відчуження нерухомого майна,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінська Наталія Вікторівна, про розірвання договору довічного утримання (догляду), скасування реєстрації права власності на квартиру, поновлення реєстрації права власності на квартиру, скасування заборони відчуження нерухомого майна.

Позов мотивований тим, що 15 травня 2019 року між сторонами було укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого відповідачка зобов`язувалась забезпечувати позивачку утриманням та доглядом довічно. Згідно з умовами договору довічного утримання відповідачка зобов`язується забезпечити її житлом шляхом забезпечення права довічного проживання у відчужуваній квартирі. Однак, в порушення вказаних вимог, відповідачка восени 2019 року пересилила її в інше житло за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, з початку 2022 року не забезпечує її придатним до носіння одягом та взуттям, не забезпечує надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікаційних медичних працівників, необхідні продукти питання не надає, не забезпечує прання особистих речей, прибирання в квартирі, а також виконання інших доручень необхідних для забезпечення її належним доглядом. Вважає, що відповідачкою умови договору належним чином не виконуються.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила:

- розірвати договір довічного утримання (догляду) від 15 травня 2019 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1413;

- скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену 15 травня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Н.В. на підставі договору довічного утримання від 15 травня 2019 року;

-поновити реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі Довідки № 95 від 07 червня 1993 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом "Холодногірський-2", зареєстрованої в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 08 липня 1993 року за № 56144.

Скасувати заборону відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , підстава обтяження - договір довічного утримання (догляду) від 15 травня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1413.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження не виконання відповідачкою умов, визначених договором. Суд першої інстанції зазначив, що доводи позивачки не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, в той час, як твердження відповідачки підтверджуються показами свідків.

19 травня 2023 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Волочнюк Михайло Олександрович, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована доводами які є аналогічними доводам позовної заяви. Крім того, зазначила, що вона ніколи не була у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріально округа Саварінської Н.В., якою було посвідчено оспорений договір. В неї зникають речі та документи в чому вона підозрює відповідачку. Зазначила, що жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором довічного утримання (догляду) відповідачкою не надано.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Волочнюк М. О., які просили задовольнити апеляційну скаргу, скаксувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені вимоги, представника відповідачки адвоката Задніпровського О. О., який проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаними вимогам не відповідає виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, 15 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 1413 (а.с. 6,7).

Пунктом 1.1. вказаного договору передбачено, що Відчужувач - ОСОБА_1 передала, а Набувач - ОСОБА_2 прийняла у власність однокімнатну квартиру, загальною площею - 33,2 кв.м, житловою площею - 16,6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , взамін чого Набувач ОСОБА_2 зобов`язується забезпечувати відчужувача ОСОБА_1 утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що утримання (догляд) визначається Сторонами у вигляді: забезпечення ОСОБА_1 житлом шляхом збереження права її довічного проживання у відчужуваній квартирі; оплати комунальних послуг за рахунок Набувача; забезпечення придатним для носіння одягом і взуттям за рахунок Набувача; забезпечувати надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо ) за рахунок набувача; забезпечення продуктами харчування за рахунок Набувача; забезпечувати прання особистих речей; прибирання квартири; виконання додаткових доручень Відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом; надання будь якої іншої допомоги.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довідного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), передусім має на меті одержати утримання, догляд та інші послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності.

Частиною 1 статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Підстави для розірвання договору довічного утримання (догляду) в судовому порядку визначені статтею 755 ЦК України. Так, на вимогу відчужувача договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення частини 1 статті 755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», а тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору.

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (частина 1 статті 756 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 753/10508/18 (провадження № 61-16804св21) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини 1 статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач».

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Норми чинного цивільного законодавства України та правові висновки Верховного Суду покладають саме на відповідача, як набувача відчуженого за договором довічного утримання майна, обов`язок доведення належного виконання ним договірних зобов`язань за спірним договором по довічному утриманню та догляду за відчужувачем.

Колегія суддів виходить з того, що відповідачкою не доведено надання матеріального забезпечення позивачці за договором від 15 травня 2019 року, не підтверджені понесені нею матеріальні витрати, а також надання послуг позивачці щомісячно у тому обсязі, який був обумовлений оспорюваним договором довічного утримання.

В справах щодо розірвання договору довічного утримання, самі по собі покази свідків не є беззаперечною підставою для відмови або задоволення позову та повинні розглядатися у поєднанні з іншими доказами.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що права і обов`язки сторін за договором довічного утримання в першу чергу базуються на їх вільному волевиявленні, яке висловлюється та закріплюється умовами договору. Утримання включає в себе забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами, при цьому, догляд пов`язується не тільки із наданням матеріальної допомоги, а опосередковується своєрідною участю набувача в житті відчужувача та повинен охоплювати психологічну підтримку і морально-емоційні відносини між відчужувачем та набувачем.

Відтак, належить зробити висновок, що відповідачка належним чином не виконує своїх зобов`язань за договором довічного утримання та наявність правових підстав для розірвання цього договору.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

В пункті 35 (абзац 3) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що у разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 України від 08 липня 2011 року № 3674 - VI «Про судовий збір».

Розрахунок судового збору: 992, 40 грн (ставка судового збору в суді першої інстанції за вимоги не майнового характеру) х 150 % = 1488,60 грн (ставка судового в суді апеляційної інстанції).

Таким чином, з ОСОБА_2 в рахунок держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2481,00 грн (992,40 + 1488,60).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2023 року скасувати на ухвалити нове рішення яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінська Наталія Вікторівна, про розірвання договору довічного утримання (догляду), скасування реєстрації права власності на квартиру, поновлення реєстрації права власності на квартиру, скасування заборони відчуження нерухомого майна - задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання (догляду) від 15 травня 2019 року укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Наталію Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за № 1413.

Скасувати реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) проведену 15 травня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Наталію Вікторівною на підставі договору довічного утримання від 15 травня 2019 року.

Поновити реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі Довідки № 95 від 07 червня 1993 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом "Холодногірський-2", зареєстрованої в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 08 липня 1993 року за № 56144.

Скасувати заборону відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , підстава обтяження - договір довічного утримання (догляду) від 15 травня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Наталію Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за № 1413.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 червня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина