Ухвала

Іменем України

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 199/509/22

провадження № 61-4628ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року в складі судді: Спаї В. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду в складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання фіктивного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання фіктивного договору недійсним.

Позов мотивовано тим, що квартира, загальною площею 68,4 кв. м, у тому числі житловою 42,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_4 , який зареєстровано в 1999 року, за спільні кошти подружжя.

19 червня 2014 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір та отримав кошти у розмірі 6 000 грн. У зв`язку із складними фінансовими обставинами зобов`язання по поверненню кредитних коштів ним не виконувалися та утворилася заборгованість.

Позивач вказував, що 24 жовтня 2017 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 60 906,79 грн. У зв`язку із значними витратами на лікування, існувала значна заборгованість перед ПАТ «Дніпрогаз», МКП «Дніпровські міські теплові мережі» та іншими постачальниками комунальних послуг. Іншої власності, за рахунок якої могло б бути задоволено вимоги кредиторів, крім вказаної квартири, позивач не має.

Позивач зазначав, з метою уникнення звернення стягнення на квартиру, між ним та ОСОБА_3 20 лютого 2018 року було укладено договір дарування, предметом якого є трикімнатна квартира, загальною площею 68,4 кв. м, у тому числі житловою 42,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладення оспорюваного договору дарування він із ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі та спільно проживали у спірній квартирі. Вказаний договір є фіктивним, оскільки був вчений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином: договір укладений з метою усунення квартири з числа об`єктів спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка не була обізнана про відчуження спірної квартири, згоди на її відчуження не надавала, договір був укладений без наміру створення правових наслідків та з метою ухилення звернення стягнення та примусового продажу для погашення заборгованості перед кредитною установою, відтак, є фіктивним в силу статті 234 ЦК України.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В. М. 28 лютого 2018 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16;

позивач не виконав обов`язок доказування, не надав доказів на підтвердження умислу укласти договір дарування без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, як у дарувальника, так й у обдаровуваного. Позивач не довів наявність умислу з певним спрямуванням волі в учасників оспореного правочину, відтак, підстави для задоволення позову відсутні;

посилання позивача на те, що укладення оспорюваного договору мало місце з метою унеможливлення звернення стягнення на майно, адже розмір позовних вимог банку складав близько 60 000,00 грн необґрунтовані, оскільки законодавство, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин передбачало, що, у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника;

належність майна (квартири) до спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спростовується матеріалами справи (а.с. 37): актовий запис про розірвання шлюбу був вчинений 21 квітня 2006 року (а.с. 37), право власності на квартиру позивач набув 21 квітня 2006 року. (а. с. 35), відтак, квартира не є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , адже була набута не у шлюбі;

ані сума, що підлягала стягненню за виконавчим провадженням, ані сума, заявлена у позові АТ КБ «ПриватБанк» (60 906,79 грн), з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2018 року (3 723 грн) не передбачала наявність підстав для звернення стягнення на майно.

Постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок щодо доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Поведінка позивача, який підписав договір дарування квартири, в якому сторони стверджують, що оспорюваний договір не є фіктивним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, звернувся до суду із позовом про визнання зазначеного договору фіктивним, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісною;

доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір дарування квартири було укладено з метою виведення нерухомості із власності позивача для невиконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким було стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 12383,18 грн, є необгрунтованим та не підтверджуються належними доказами у справі, оскільки належних доказів на підтвердження того, що вказане рішення суду перебуває на виконанні у відповідному ВДВС матеріали справи не містять;

позивачем не доведено, що при укладенні договору дарування квартири від 20 лютого 2018 року, обома його сторонами, зокрема обдаровуваною, не мали на меті встановлення правових наслідків;

у справі встановлено квартира була подарована позивачем добровільно, відповідач прийняла квартиру в дар і зареєструвала за собою право власності, відповідач зареєстрована та проживає у цій квартирі. Фактично квартира АДРЕСА_2 була передана відповідачу, що виключає ознаки фіктивності договору.

31 березня 2023 року ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційні скарги, підписані представником ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року ОСОБА_6 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 березня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує не правильно застосуванні норми матеріального права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України у постановах: від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-2697цс16, постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема суд не дослідив зібрані у справі докази.

Касаційні скарги мотивовані тим, що:

переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не спростував доводів позивача про те, що позивач уклав оспорюваний договір дарування з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на виконання в майбутньому судового рішення про стягнення коштів та передачі відповідачу безкоштовно у дар своїй дружині квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , і залишив рішення суду першої інстанції без змін;

суд першої та апеляційної інстанції не спростували мотиви позивача про умисел сторін фіктивність договору дарування, яке складається з мотиву в якому нерухоме майно, яке позивач отримав перебуваючи у першому шлюбі спільне майно подружжя, другий мотив про те, що договір дарування вибув укладений на підставі умислу сторін з метою уникнення від сплати боргу перед банком, що має значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи призвели до неправильного ухвалення рішення;

поза увагою залишилося те, що відповідачу було відоме судове рішення про стягнення з позивача коштів, незважаючи на що відповідач уклав оспорюваний правочин.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10 серпня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

У сторін є донька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 подарував, а відповідач ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В. М. 28 лютого 2018 року. Квартира належала позивачеві ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 21 квітня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим №2248.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності після укладення договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 28 лютого 2018 року, право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .

З 23 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі АДРЕСА_2 та проживає у цій квартирі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року у справі №199/987/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева В. М. про визнання недійсним договору дарування, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В. М. 20 лютого 2018 року та зареєстрований у реєстрі за №249.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева В. М., про визнання недійсним договору дарування, відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Баховським М.М. залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року залишено без змін.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року в справі № 757/44011/15-ц (провадження № 61-16980св18).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Встановивши, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним договору дарування від 20 лютого 2018 року, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16 не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування цих висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-2697цс16, постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 , підписаними представником ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання фіктивного договору недійсним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков