КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 760/1241/22 Головуючий у суді першої інстанції - Шереметьєва Л.А.
Номер провадження № 22-ц/824/3825/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якій просила суд стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 16 440, 75 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 371 630, 17 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 23 листопада 2016 року за переведенням із виробничого підрозділу «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», її прийнято на посаду завідувача складом Дільниці з ремонту та утримання службово-технічних будівель № 2 виробничого підрозділу «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», про що видано наказ № 22/ос від 22 листопада 2016 року.

17 липня 2017 року у зв`язку із скороченням штату її було звільнено із займаної посади з виплатою компенсації за 2 дні відпустки та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, про що свідчить наказ № 7182/ДН-ОС від 10 липня 2017 року.

Вказувала, що їй було повідомлено про нараховані суми, належні при звільненні, шляхом видачі щомісячних роздруківок «Розрахунок заробітної плати» за період з березня 2017 року по липень 2017 року включно.

З вказаних роздруківок вбачається, що розмір заробітної плати, що була нарахована до виплати, становить: березень 2017 року - 3 205, 32 грн; квітень 2017 року - 2 108, 27 грн; травень 2017 року - 1 697, 21 грн; червень 2017 року - 4 582, 50 грн; липень 2017 року - 4 847, 45 грн.

На день подачі позову розрахунок з нею не проведено і заборгованість АТ «Укрзалізниця» по заробітній платі складає 16 440, 75 грн.

Згідно даних, отриманих з Пенсійного Фонду України: за січень 2017 року було нараховано заробітну плату в розмірі 4 523, 76 грн, за лютий 2017 року - 4 297, 56 грн.

Отже, розмір середньоденної заробітної плати становить 226, 19 грн.

Також зазначала, що кількість днів затримки виплати усіх сум, що належать працівнику від підприємства в день звільнення, складає 1 643 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за період затримки виплати усіх сум, що належать працівнику від підприємства в день звільнення складає 371 630, 17 грн.

Зазначила, що в аналогічних справах відповідач посилається на висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, проте сертифікат, що підтверджує настання обставин непереборної сили, у відповідача відсутній.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції знехтував прямими нормами трудового законодавства щодо презумпції вини роботодавця і обов`язку доведення саме роботодавцем факту відсутності заборгованості, допустивши порушення норм матеріального права та неналежним чином та не в сукупності надав оцінку всім доказам, що були надані сторонами по справі, здійснивши таким чином порушення норм процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що судом було неправомірно покладено обов`язок доведення нарахування і виплати заробітної плати на неї, оскільки згідно положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідач, в свою чергу, не доводив відсутність заборгованості, а послався виключно на Науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року як на підставу звільнення від відповідальності, що настає на підставі ст. 117 КЗпП України.

Вказує, що єдиними належними і допустимими доказами на підтвердження проведення повного розрахунку з позивачем на день звільнення можуть бути лише документи, які видаються відповідачем: бухгалтерські відомості про нарахування та виплату остаточного розрахунку, банківські виписки про перерахування остаточного розрахунку на картку або платіжна відомість про виплату остаточного розрахунку при звільненні з підписом позивачки. Однак, в матеріалах справи такі документи відсутні, вони не надавалися відповідачем, а у неї такі документи відсутні.

Апелянт вказує й на те, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили, а тому положення ч. 1 ст. 617 ЦК України не можуть бути підставою для звільнення АТ «Укрзалізниця» від обов`язку виплатити позивачу невиплачену заробітну плату.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 16 440,75грн; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати сум, що належать від підприємства працівнику на день звільнення в розмірі 371 630,17грн; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 716,30 грн за звернення з позовною заявою до суду першої інстанції, а також в розмірі 5 575,50 грн за звернення з апеляційною скаргою, а всього 9 291,80 грн.

09 лютого 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від АТ «Укрзалізниця», у якому відповідач повторно вказує, що за першу половину березня 2017 року позивачу нараховано аванс в сумі 1679,83 грн, які було виплачено, а інша заборгованість з заробітної плати перед позивачем за період березень-липень 2017 року у відповідача відсутня, так як нарахування заробітної плати не здійснювалось через відсутність первинних документів.

Звертає увагу й на те, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, а є мірою відповідальності роботодавця за невиконання його обов`язку із виплати заробітної плати. Наявний в матеріалах висновок ТПП надано саме на підтвердження форс-мажорних обставин та звільнення відповідача від відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку.

Так, відповідач у відзиві просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржуване нею рішення залишити без змін.

Учасники справи будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 184, 185) до суду апеляційної інстанції не з`явились. Заяв про відкладення справи із поважних причин до суду не подали.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів вказаної справи вбачається, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 2016 року, перебуваючи на посаді завідувача складом Дільниці з ремонту та утримання службово-технічних будівель № 2 виробничого підрозділу «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень». Вказане підтверджується копією трудової книжки копією наказу про прийняття на роботу №22/ос від 22 листопада 2016 року (а.с. 10, 15).

Відповідно до запису в трудовій книжці НОМЕР_1 наказом № 7182/ДН-ОС від 10 липня 2017 року позивачка була звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначена обставина також підтверджується копією наказу №7182/ДН-06 від 10 липня 2017 року (а.с. 11)

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 07 грудня 2021 року за формою ОК-5 вбачається, що останнє нарахування коштів було здійснено у березні 2017 року у розмірі 4 030, 92 гр. З квітня по липень нарахування не здійснювалися (а.с. 24, 25)

Звертаючись до суду позивачка зазначила, що в порушення вимог ст. 115, 116 КЗпП України, з березня 2017 року їй не виплачувалася заробітна плата і в день звільнення розрахунок з нею також проведений не був, тому просила в судовому порядку стягнути вказані кошти, а також середній заробіток за час затримки розрахунку по день винесення рішення.

Так, суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволення позовних вимог погодився із твердження відповідача про те, що розрахунки заробітної плати, надані позивачем разом із позовом до суду, не є первинними документами, на підставі яких можна зробити висновок про нарахування заробітної плати, тому вимоги позивачки про стягнення не виплаченої заробітної плати за період з березня по 17 липня 2017 року визнав недоведеними.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку погодився із заперечення відповідача про те, що Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року засвідчено настання обставин непереборної сили ПАТ «Українська залізниця» щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Суд визнав даний висновок належним та допустимим доказом, що підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачкою при її звільненні і з цих підстав відмовив у задоволенні зазначених вимог.

Апеляційний суд не може погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці»передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП Українивідповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Конституційний Суд України в рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач не виплатив усі суми, що належали їй від підприємства, зокрема заробітну плату за березень - липень 2017 року, та компенсацію за 2 дні відпустки. Вказаний факт підтверджено довідкою №402/2 від 30 березня 2022 року наданою відповідачем до відзиву на позовну заяву (а.с. 93).

В матеріалах справи наявні документи, що підтверджують нарахування належних до виплати позивачу сум. Зокрема, за березень 2017 року в сумі 3205,32 грн, за квітень 2017 року - 2108,27 грн., травень 2017 року - 1697, 21 грн, червень 2017 року - 4582,50 грн, липень 2017 року - 4847,45 грн, ( а.с. 18-22), а також копія відомості на виплату грошей №1 від 18 липня 2017 року згідно до якої ОСОБА_1 було виплачена через касу підприємства -1679, 83 грн заробітної плати, нарахованої за березень 2017 року.

Відповідач не спростував доводів позивача, що зазначені кошти не виплачені позивачу.

Крім того, позивач у справі, звертаючись до суду із вказаним позовом, надав на підтвердження розміру заробітної плати та суми невиплаченої заробітної плати довідки щодо нарахованих та виплачених грошових коштів в якості заробітної плати за січень, лютий 2017 року згідно до яких середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 226,19 грн (4532,76 + 4297,56)/( 20 +19) (а.с. 17,25).

Відповідачем у справі вказані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Розраховуючи суму невиплаченої заробітної плати за період з 15 березня по 17 липня 2017 року нарахована сума в розмірі 16 440,75 грн, ( 5203,32 + 2108,27 + 1697,21 + 4582,50 + 4847,45), разом із тим відповідачем надано до суду копію відомостей на виплату грошей №1 від 18 липня 2017 року згідно до якої ОСОБА_1 було виплачено через касу підприємства -1679, 83 грн, частину заробітної плати ( аванс) за березень 2017 року. Вказані докази позивачем не спростовані тому суд апеляційної інстанції вважає, що даний факт є доведеним.

Щодо виплати інших коштів позивачем заперечується факт виплати заробітної плати, а відповідачем вказані обставини не спростовані у порядку та спосіб визначений ЦПК України, тому колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги , що рішення суду в цій частині не відповідає обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення даних вимог ОСОБА_1 в розмірі 14 760, 92 грн.

Крім того, колегія суддів частково погоджується із доводами апелянта про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про наявність обставин непереборної сили, що мали місце на території проведення антитерористичної операції.

При цьому посилався на науково-правовий висновок ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, в якому зазначено, що унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на територіях міста Донецька та міста Луганська, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності АТ «Укрзалізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю.

Разом з тим, Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), прийнятій після подання АТ «Укрзалізниця» касаційної скарги, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Велика Палата Верховного Суду у цій постанові також зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що відповідач довів обставин, які унеможливлювали своєчасно виплатити позивачу належні їй при звільненні суми. Як підставу для звільнення відповідача від виплати середнього заробітку суд визнав Науково-правовий висновок ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 належним доказом наявності форс-мажорних обставин, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, при цьому судом не враховано, що відповідачем на підтвердження форс-мажорних обставин у справі не наданий сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Ураховуючи викладене, місцевий суд дійшов помилкового висновку, що відповідач правомірно не здійснив своєчасний розрахунок із ОСОБА_1 розрахунку при звільненні, зокрема не виплатив їй заборгованість по заробітній платі при звільненні, тому колегія суддів доходить висновку про скасування рішення в цій частині та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 оскільки вказані вимоги відповідають положенням статті 117 КЗпП України.

Посилання в рішення суду першої інстанції на правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-383цс16, від 23 березня 2016 року у справі №364цс16, від 23 березня 2016 року у справі №365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку тависновок про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з відсутністю вини підприємства, оскільки невиплата працівникові при звільненні всіх сум, що належали йому від підприємства, сталася внаслідок непереборної сили, що підтверджується висновком ТПП України є помилковими.

Висновок, викладений у зазначених постановах, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виклала інший висновок щодо правильного застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах.

Суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18).

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги поданої ОСОБА_1 в частині нарахування суми середньомісячного заробітку, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача колегія суддів враховує наступні положення норм матеріального права.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), які підлягали застосуванню судом першої інстанцій під час розгляду цієї справи, оскільки згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень зазначена постанова буда оприлюднена 04 березня 2020 року.

Аналогічні висновки викладені і в постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 757/44641/19, від 08 лютого 2023 року у справі справа № 757/23764/20-ц, які колегія суддів вважає за необхідне врахувати при вирішенні вказаного спору.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом у січні 2022 року, тобто зі спливом більше чотирьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 17 липня 2017 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач у позовній заяві посилалася на те, що 01 грудня 2021 року адвокат Осипчук Н.О., діюча в інтересах позивачки, звернулася до АТ «Укрзалізниця» з адвокатським запитом про надання копій документів для проведення остаточного розрахунку грошових сум, які підлягають виплаті підприємством на користь звільненого працівника (а.с.26-28).

Не отримавши відповіді на вказаний адвокатський запит, 16 грудня 2021 року адвокат Осипчук Н.О., діюча в інтересах позивачки, повторно звернулася до АТ «Укрзалізниця» з вимогою про проведення розрахунеку із ОСОБА_1 (а.с. 32-35).

Проте, відповіді на адвокатські запити та вимогу отримана не була.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 право на звернення до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати реалізувала лише у січні 2022 року, подавши позов. При цьому із позовної заяви та апеляційної скарги не вбачається обставин, які б свідчили про те, що позивач не знала про наявність в неї такого права, а також що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право.

Вирішуючи спір у частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку період з 18 липня 2017 року по 15 січня 2022 року в сумі 371 630,17 грн колегія суддів вважає їх такими що підлягають частковому задоволенню.

Так із матеріалів справи вбачається, що заявлений позивачкою розмір середнього заробітку більш ніж у 25 разів ( 371630,17 /14760, 92) перевищує розмір заборгованості із невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати, що є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця, враховуючи вище зазначені обставини справи, встановлені судом під час розгляду цієї справи.

З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати заробітної плати працівнику, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, вказаними Великою Палатою Верховного Суду, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу і присуджених до стягнення коштів у сумі 14 760,92 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 213/718/20 (провадження № 61-4077св21), 29 червня 2022 року у справі № 756/9470/20 (провадження № 61-20442св21), 14 грудня 2022 року у справі № 757/44641/19, 08 лютого 2023 року у справі № 757/23764/20-ц, які колегією суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються при вирішенні вказаного спору.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідають вище зазначеним нормам матеріального права, та ухвалений без належного врахування висновків щодо застосування відповідних норм права, що викладені у постановах Верховного Суду, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка у справі при зверненні до суду із вказаним позовом сплатила судовий збір у розмірі 3716,31 грн за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, 5671,50 грн. при подачі апеляційної скарги, при цьому суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині невиплаченої заробітної плати в розмірі 14 760,92 грн та в частині стягнення середнього заробітку в такому ж розмірі 14 760,92 грн, що в сукупності становить 29 521,84 грн, що становить 8 % від суми заявленого первісного позову (371630,17+16440,75 /29521,84 х 100), тому позивачка має право на стягнення із відповідача судового збору у вище вказаному розмірі 751,02 грн ( 3716,31 + 5671,5 х 8/100).

Крім того, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору як при подачі позову, так і при апеляційному оскарженні щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати в порядку, визначеному ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у зв`язку з чим зазначені судові витрати повинні бути покладені на відповідача у справі пропорційно до суми задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5,) на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 14 760,92 грн ( чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят гривень 92 коп.), середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 14 760,92 грн ( чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят гривень 92 коп.), а всього 29 521,84 грн ( двадцять дев`ять тисяч п`ятсот двадцять одна гривня 84 копійки).

В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5,) на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 751, 02 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5,) в дохід держави 992,40 грн судового збору в частині вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова виготовлена 05 квітня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв