№ 201/2399/22
провадження 2/201/267/2023
УХВАЛА

31 березня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду в м. Дніпрі клопотання представника відповідача про закриття провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності на майно і стягнення збитків та витрат,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 21 квітня 2022 року звернулася до суду з позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2 про визнання права власності на майно і стягнення збитків та витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Справа по суті не слухалася, виносилися ухвали, розглядаються клопотання, спір по суті не вирішено.

В судове засідання від представника відповідача надійшли клопотання про закриття провадження в справі через відсутність предмету спору та неможливість його розгляду з вимогами, розгляд яких передбачено правилами різних судочинств на підставі п. 1 і п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

З`ясувавши думку представників сторін, оцінивши надані докази і сформовані матеріали справи, суд вважає не можливим задоволення клопотань та закриття провадження в справі з заявлених в цих клопотаннях підстав, виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Судом з`ясовано, що в цьому спорі позивачем є фізична особа, відповідачем юридична особа, предмет спору безпосередньо стосується прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд розглядає справи відповідно до заявлених вимог і лише в межах позову

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, враховуючи перелічені обставини, суд вважає не можливим дану справу закрити провадження з рекомендацією вирішення частини спору в порядку господарського судочинства, оскільки позивачем вірно зроблено вибір пред`явлення позову згідно вимог ст. 27-31 ЦПК України, з урахуванням правил підсудності, справу прийнято до провадження без порушення правил підсудності. Цим не порушуються права та охоронювані законом інтереси інших осіб, а тому позов по даній справі підлягає розгляду в межах заявленої підсудності.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - є лікарями стоматологами, які спільно вели медичну діяльність по наданню стоматологічних послуг під брендом «КОНСТАНТА СТОМАТОЛОГ ІЯ». ОСОБА_3 надавала стоматологічні послуги в стоматологічному кабінеті № 2 (приміщення № 4002), в нежитловому приміщенні Літ. А-22 № 4001, 4002, 4003, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою здійснення стоматологічної діяльності ОСОБА_1 було придбано та встановлено в зазначеному приміщенні спірне стоматологічне обладнання. З лютого 2022 року ФОП ОСОБА_2 , як стверджує позивач, почала чинити перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні стоматологічної діяльності та намагається заволодіти стоматологічним обладнанням ОСОБА_1 .

30 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення. 14 квітня 2022 року ВП №5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП у Дніпропетровській області було внесені відомості за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 21 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулася з зазначеною позовною заявою до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

16 липня 2022 року ФОГІ ОСОБА_2 допустила ОСОБА_1 до стоматологічного кабінету № 2 та надала можливість забрати стоматологічне обладнання про, що було складено відповідний акт.

З огляду на викладене, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою, ФОП ОСОБА_2 , на думку позивача, намагалася незаконно заволодіти майном ОСОБА_1 , не допускала ОСОБА_1 до свого майна, та незаконно використовувала майно ОСОБА_1 для отримання прибутку.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливіш, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обгрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав Людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, що закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Отже, на момент подання позовної заяви та до 16 липня 2022 року ФОП ОСОБА_2 начебто не допускала ОСОБА_1 до її майна; на момент подання позовної заяви ФОП ОСОБА_2 начебто безпідставно використовувала майно ОСОБА_1 для отримання прибутку; ОСОБА_1 крім вимог про визнання права власності на майно пред`явлено вимоги про стягнення з ФОП ОСОБА_2 всіх доходів, які вона отримала від безпідставного використання майна; ФОП ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги про стягнення з неї одержаного доходу від безпідставного користування майном.

Враховуючи викладене, на момент пред`явлення позову між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 існував предмет спору, як і на момент прийняття судом ухвали про відкриття провадження у справі.

Тобто, вбачається взаємозв`язок позовних вимог про право власності позовними вимогами про стягнення одержаного доходу від безпідставного користування майном, які ФОП ОСОБА_2 не визнає.

З урахуванням викладеного, у зазначеній справі між сторонами залишилися неврегульовані питання, а тому - провадження у справі не може бути закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЩІК України.

Неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обгрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з ним не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Також слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо), закриття провадження в справі, залишення позову без розгляду не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 рокуу справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Приймаючи до уваги вказане, суд приходить до висновку про те, що заявлене клопотання не грунтується на законі, а тому в задоволенні клопотання про закриття провадження в справі з заявлених представником відповідача підстав відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, 49, 182, 186, 200, 222, 255, 258-261, 274, 352-354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотань представника відповідача про закриття провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності на майно і стягнення збитків та витрат відмовити.

Ухвала набрала законної сили 31 березня 2023 року.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -