Справа № 165/2029/23
Провадження № 2-о/165/78/23
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Нововолинську цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Нововолинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про встановлення факту смерті в порядку ст.317 ЦПК України

встановив:

16 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту смерті його батька ОСОБА_2 в м. Бердянськ Запорізької області, що є тимчасово окупованою територією України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бердянськ Запорізької області помер його батько ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , окупаційною владою РФ, а саме Сімферопольським районним відділом ДРАЦС №3 Департаменту ДРАЦС Міністерства юстиції Республіки Крим, видано свідоцтво про його смерть. Вказує, що він не може отримати свідоцтво про смерть батька в органах реєстрації актів цивільного стану України, оскільки ОСОБА_2 помер на тимчасово окупованій території України. Вказує на те, що після його смерті відкрилася спадщина на майно, яке включає пенсію, що не була отримана спадкодавцем за життя. Встановлення факту смерті батька необхідно заявнику для отримання ним свідоцтва про смерть його близького родича на території України та оформлення своїх спадкових прав. З огляду на вищевикладене, просить встановити факт смерті його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Успенівка Токмацького району Запорізької області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бердянськ Запорізької області Україна, що є тимчасово окупованою територією України.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, його представник ОСОБА_3 подала до суду письмову заяву в якій підтримала заяву, просила розглядати справу у їх відсутності, заявлені вимоги підтримала і просила задоволити заяву (а.с. 16).

Представник заінтересованої особи - Нововолинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) у судове засідання не з`явився. Начальник відділу Савік Л.В. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути заяву у відсутності представника відділу. Також, при ухваленні рішення у справі просила суд врахувати, що за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народився в с. Успенівка Токмацького району Запорізької області. Даний факт підтверджується актовим записом про його народження №24 від 07 червня 1957 року та актовим записом про шлюб з ОСОБА_4 , що складений 17 травня 1980 року за №53 (а.с. 20).

Суд, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що заява підставна і підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Окупаційною владою РФ - Сімферопольським районним відділом ДРАЦС №3 Департаменту ДРАЦС Міністерства юстиції Республіки Крим, 23 січня 2023 року видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 в м. Бердянськ Запорізької області, що є тимчасово окупованою територією України (а.с.10).

Однак вищевказаний документ не створює для заявника жодних правових наслідків, з тих підстав, що виданий не органами державної реєстрації актів цивільного стану України.

Заявник є сином померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 (а.с.8).

Встановлення факту смерті ОСОБА_1 має юридичне значення для заявника, необхідно йому для отримання у встановленому законом порядку свідоцтва про смерть близького родича та оформлення свідоцтва про право на спадщину.

При ухваленні рішення у справі суд враховує, що ОСОБА_2 за життя склав заповіт в користь сина ОСОБА_1 . Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріаьного округу Черкун В.І. 25 березня 2011 року (а.с.11) та зареєстрований в реєстрі за №482 (а.с.9).

У відповідності до ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст.77, ст.78 ЦПК України).

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 9, 17 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Оцінюючи лікарські свідоцтва про смерть, видані органами, які діють поза межами Конституції України та законодавства України та не визнаються на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України.

Положеннями ст.3, ст.8, ст.9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як "намібійські винятки" документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Разом з тим, при вирішення питання щодо оцінки доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права.

Так, згідно висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії (Namibia case), ), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" смерть підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий).

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення", передбачено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення факту, що надасть можливість заявнику реалізувати свої майнові права і припиняють можливість померлої особи бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на підставність заяви та необхідність встановлення факту смерті ОСОБА_2 .

При цьому суд звертає увагу, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для їх одержання.

Відповідно до ч.4 ст.317, п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.258, ст.259, ст.263, ст.264, ст.265, ст.268, п.8 ч.1 ст.315, ст.317, ст.319, ст.430 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця села Успенівка Токмацького району Запорізького області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Бердянськ Запорізької області, Україна, причина смерті невідома.

Рішення підлягає негайному виконанню після його оголошення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк