провадження № 22-ц/824/1827/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року про забезпечення позову Закритого акціонерного товариства «Лано Солюшенз» до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), правонаступником якого є Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,про визнання недійсним свідоцтв України на знаки для товарів і послуг,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла заява представника позивача Закритого акціонерного товариства «Лано Солюшенз» - Осовітньої Л.В. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Лано Солюшенз» до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв України на знаки для товарів і послуг.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року заяву представника позивача Закритого акціонерного товариства «Лано Солюшенз» - Осовітньої Л.В. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Лано Солюшенз`до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв України на знаки для товарів і послуг - задоволено. Заборонено ОСОБА_1 до набрання рішенням законної сили вчиняти певні дії, а саме:

відмовлятись повністю чи частково від свідоцтв України на знаки для товарів і послуг: НОМЕР_13 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET»;

відчужувати або іншим способом передавати третім особам повністю або частково майнові права на знаки для товарів і послуг (свідоцтва на знаки для товарів та послуг НОМЕР_13 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET»);

видавати дозвіл (ліцензію) на використання на знаки для товарів і послуг (свідоцтва на знаки для товарів та, послуг НОМЕР_13, від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.ЙЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET») щодо всього або частини переліку товарів, визначених у ньому;

здійснювати дії, пов`язані із внесенням до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг змін та зі зміною особи власника (власників) свідоцтва відносно знака за свідоцтвами № НОМЕР_1 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET».

Заборонено Державному підприємству «Український інститут інтелектуальної власності» (УКРПАТЕНТ) до набрання рішенням законної сили вчиняти певні дії, а саме: вносити до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг зміни, що стосуються повної або часткової відмови власника свідоцтв України на знак для товарів та послуг № 261275 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET» від цих свідоцтв, відомості про передачу права власності на свідоцтва України на знаки для товарів та послуг: НОМЕР_13 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET» іншим особам повністю або щодо частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг, а також відомості щодо видачі дозволу (ліцензії) на використання знаків для товарів та послуг: НОМЕР_13 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET» щодо всього або частини переліку товарів, визначених у ньому.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 24 листопада 2021 року засобами поштового зв`язку надіслав апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції. У вказаній апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заходи забезпечення позову були вжиті без повідомлення апелянта. Окрім того, зі змісту оскаржуваної ухвали суду не вбачається, що позивач надав суду будь-які докази існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Зазначає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року не набрало законної сили, оскільки ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на вказане судове рішення. Звертає увагу апеляційного суду на те, що позовні вимоги ЗАТ «Лано Солюшенз» у даній справі аналогічні вимогам зустрічного позову у справі № 757/10002/20-ц, однак стосуються інших свідоцтв України на знаки для товарів і послуг. У той же час, у справі № 757/10002/20-ц заходи забезпечення зустрічного позову не вживались, як і жодні інші дії, які б ускладнили виконання судового рішення з боку апелянта не вчинялись. Апелянт, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 28 березня 2019 року у справі № 824/239/2018, вважає, що позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

21 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві на апеляційну скаргу позивач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

При цьому позивач зазначав, що виконання рішення за позовом ЗАТ «Лано Солюшенз» полягатиме у визнанні недійсними свідоцтв на знаки для товарів і послуг шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру свідоцтва України на знаки для товарів і послуг. Наголошує, що виконання такого рішення є можливим, якщо власником спірних свідоцтв на момент вирішення спору та прийняття рішення з набуттям ним законної сили та на момент його виконання залишатиметься відповідач-2 - ОСОБА_1 . Однак власник свідоцтв за час між вирішенням спору та ухваленням рішення в справі може змінитися, що утруднить або унеможливить виконання даного рішення у випадку задоволення позову. На думку позивача, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано заходи забезпечення позову. Щодо доводу апеляційної скарги про вжиття заходів забезпечення позову без повідомлення апелянта, відповідач вказує на положення ст. 153 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду в суді апеляційної інстанції на 20 червня 2022 року о 12 годині 55 хвилин в приміщенні Київського апеляційного суду.

20 червня 2022 року в судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Костинчук Павло Михайлович заявив клопотання про зупинення провадження у справі, обґрунтовуючи його тим, що відповідач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування вказаного клопотання подав копію свідоцтва про смерть ОСОБА_1 від 16 травня 2022 року серії НОМЕР_2 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 червня 2022 року зупинено апеляційне провадження по справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Лано Солюшенз» до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, до залучення до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року поновлено провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року про забезпечення позову Закритого акціонерного товариства «Лано Солюшенз» до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтв України на знаки для товарів і послуг. Залучено до участі у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) - як правонаступників відповідача ОСОБА_1 .

28 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли пояснення Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», в яких останнє просило суд вирішити питання щодо заміни у справі відповідача Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) на його правонаступника.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 травня 2023 року залучено до участі у справі Державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (, 01601, м. Київ, вул. Глазунова, 1) як правонаступника відповідача - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності».

У судовому засіданні представник правонаступника апелянта Мендусь Є.Я. підтримав апеляційну скаргу та просив заяву про забезпечення позову залишити без задоволення. Правонаступник апелянта ОСОБА_2 подала заяву про розгляду справи у її відсутність.

Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв України на знаки для товарів і послуг.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Закрите акціонерне товариство «Лано Солюшенз» є власником таких свідоцтв України на знаки для товарів та послуг, як: «CENSOR» за свідоцтвом № НОМЕР_5 від 10.12.2015, «ЦЕНЗОР» за свідоцтвом № НОМЕР_6 від 10.12.2015, «CENSOR.NET» за свідоцтвом № НОМЕР_7 від 12.01.2016, «ЦЕНЗОР.НЕТ» за свідоцтвом НОМЕР_12 від 12.01.2016, «БИЗНЕС ЦЕНЗОР» за свідоцтвом № НОМЕР_8 від 12.09.2016, « БизнесЦензор » за свідоцтвом № НОМЕР_9 від 12.01.2016, « БизнесЦензор » за свідоцтвом № НОМЕР_10 від 12.01.2016, «Бизнес.Цензор.НЕТ» за свідоцтвом № НОМЕР_11 від 10.04.2017.

Рішенням Апеляційної палати Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 15.07.2020 визнано знак «ЦЕНЗОР.НЕТ» добре відомим в Україні відносно позивача для послуг 35 класу МКТП: «рекламування через комп`ютерну мережу в режимі онлайн та послуг 38 класу МКТП: «послуги інформаційних агентств» станом на 01 січня 2019 року. Використання вищевказаних вище знаків для товарів і послуг здійснюється позивачем в мережі Інтернет. Зокрема, з 25 січня 2015 року ЗАТ «Лано Солюшенз» є власником доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 . За вказаними вище доменними адресами знаходиться веб-сайт -« ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

В свою чергу, ОСОБА_1 (Відповідач 2) зареєстровано знаки для товарів та послуг за свідоцтвом НОМЕР_13 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET», які діють для послуг 38, 42 класів МКТП. Посилаючись на оспорювані свідоцтва Відповідач 2 у березні 2020 року звернувся з позовною заява (справа №757/10002/20-ц), в якій просив визнати використання доменного імені ceson.net.ua для надання послуг зі створення новин та діяльності інформаційного ресурсу такими, що порушують права ОСОБА_1

22 липня 2021 року рішенням Печерського районного суду міста Києва в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

З огляду на вказане та предмет спору, виконання рішення за позовом ЗАТ «Лано Солюшенз» полягатиме у визнанні недійсними свідоцтв на знаки для товарів і послуг шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру свідоцтва України на знаки для товарів і послуг. Виконання такого рішення є можливим, якщо власником спірних свідоцтв на момент вирішення спору та прийняття рішення з набуттям ним законної сили та на момент його виконання залишатиметься відповідач 2 - ОСОБА_1 . Однак, власник свідоцтв за час між вирішенням спору та ухваленням рішення у справі може змінитися, що утруднить або унеможливить виконання даного рішення у випадку задоволення позовних вимог. Ускладнення або унеможливлення виконання такого рішення полягатиме у необхідності заміни відповідної сторони правонаступником, зміни предмета пред`явлених вимог та порушення розумних строків розгляду даної справи. Крім того, в разі відмови повністю чи частково від свідоцтв України НОМЕР_13 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET» ніхто інший, крім колишнього власника свідоцтв - ОСОБА_1 , не має права на повторну реєстрацію знака протягом двох років після припинення його дії, що зробить також неможливим виконання рішення суду в разі його задоволення.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав указаний вид забезпечення позову співмірним із заявленими позивачем вимогами. Суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. При цьому суд першої інстанції прийняв до уваги, що існує ризик, що відповідач-2 ОСОБА_1 може перереєструвати право власності на об`єкти інтелектуальної власності, а саме свідоцтва України № № НОМЕР_1 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET» на знаки для товарів та послуг на третю особу, що унеможливить в подальшому виконання рішення суду у справі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ч. 7 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», власник свідоцтва може передавати будь-якій особі виключні майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку повністю або щодо частини зазначених у свідоцтві на підставі договору.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» встановлено, що власник свідоцтва в будь-який час може відмовитися від нього повністю або частково на підставі заяви, на підставі заяви, поданої до НОІВ. Зазначена відмова набирає чинності від дати публікації відомостей про це в Бюлетені.

Положенням ст. 22 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» закріплено, що ніхто інший, крім колишнього власника свідоцтва, не має права на повторну реєстрацію торговельної марки протягом двох років після припинення дії свідоцтва згідно з пунктами 1 - 2 ст. 18 цього Закону, крім випадків, коли власник свідоцтва, дію якого припинено, надасть згоду на реєстрацію заявленої торговельної марки.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, повністю дотримався вимог ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, дійшов правильного висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді, а спірні свідоцтва, щодо яких заборонено вчиняти певні дії, є предметом спору.

Суд першої інстанції врахував, що заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті може істотно ускладнити виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

Довід апелянта про те, що будь-які докази існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову позивачем надано не було апеляційний суд оцінює критично, зважаючи на те, що існує реальний ризик, що відповідач-2 ОСОБА_1 (наразі його правонаступники) може перереєструвати право власності на об`єкти інтелектуальної власності, а саме свідоцтва України № № НОМЕР_1 від 10.07.2019 - «ЦЕНСОРНЕТ», НОМЕР_14 від 10.07.2019 - «ЦЕНЗОР.НЕТ», НОМЕР_15 від 10.07.2019 - «CENSORNET» на знаки для товарів та послуг на третю особу, що унеможливить виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позовних вимог, тобто утруднить ефективний захист прав позивача у разі встановлення судом порушення таких прав, й, окрім того, може спричинити необхідність вчинення позивачем додаткових дій щодо захисту своїх прав у разі їх порушення, зокрема, шляхом додаткового звернення з позовом до такої третьої особи.

Поряд з цим, колегія апеляційного суду також не бере до уваги довід апелянта щодо не подання позивачем у іншій справі № 757/10002/20-ц заяв про забезпечення позову, оскільки вказана обставина не є підставою, передбаченою вимогами цивільного процесуального закону, яка б виключала чи обмежувала право позивача у даній справі звертатися до суду з заявою про забезпечення позову й, окрім того, зустрічні позовні вимоги в справі № 757/10002/20-ц стосуються інших свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, що не заперечується апелянтом. Відтак, звернення чи не звернення позивача за зустрічним позовом з заявою про забезпечення позову в справі № 757/10002/20-ц не спростовує та не виключає ризик перереєстрації права власності на об`єкти інтелектуальної власності (які є предметом розгляду в даній справі) на третю особу, що унеможливить виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позовних вимог.

При цьому колегія суддів зазначає, що адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.

Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів, яких стосується вирішення цього спору, та/або передача права власності на зареєстрований за оспорюваним свідоцтвом знак для товарів і послуг іншій особі, яка не бере участі в даному судовому процесі, може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду (таку правову позицію викладено і в постановах Верховного Суду від 16.08.2018 зі справи № 910/5916/18 та від 05.08.2019 у справі № 910/16586/18, від 03.11.2020 у справі №910/7716/20).

Отже, вжиття заявлених у заяві заходів забезпечення позову не зумовлює жодним чином фактичного вирішення спору по суті, оскільки: має тимчасовий характер, спрямоване виключно на забезпечення виконання рішення суду в разі задоволення позову та недопущення його негативних наслідків для позивача; у даному випадку наявний зв`язок між вжитими заходами забезпечення позову і предметом позову; заявлені заходи забезпечення позову є співмірними та адекватними із заявленими позовними вимогами.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 березня 2019 року у справі № 824/239/2018 апеляційний суд до уваги не бере, оскільки справа № 824/239/2018 за заявою про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного інституту Торгової палати Стокгольма, оскільки застосування практики Верховного Суду має здійснюватися на підставі ретельної оцінки обставин справи, за яких було ухвалено рішення, та з приділенням значної уваги їх співвіднесенню з обставинами справи, яка розглядається судом. Неприпустимими є випадки фрагментарного застосування судової практики, що виявляється в цитуванні та, відповідно, у посиланні на правові позиції Верховного Суду, які не є релевантними для конкретної судової справи. Так, у справі № 824/239/2018 підставою для відмови в забезпеченні заяви була, зокрема, відсутність відомостей щодо вартості майнових активів ПАТ «ДМК» та Корпорації «Індустріальна спілка Донбасу», що позбавляло суд можливості визначитися із таким критерієм застосування заходів забезпечення позову як співмірність, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні вимог про накладення арешту на все майно боржника.

Таким чином, з урахуванням обставин справи та висновків Верховного Суду, справа № 824/239/201 не є релевантною для конкретної судової справи.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє та до уваги не бере, як передчасні, оскільки вони стосуються розгляду спору по суті.

Окрім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).

Щодо доводу апелянта про вжиття заходів забезпечення позову без повідомлення апелянта апеляційний суд наголошує на положення ч. 1 ст. 153 ЦПК України, відповідно до яких заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Згідно ч. 5 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на активи, які є предметом спору у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, чи на інші активи відповідача, які відповідають вартості оспорюваних активів, розглядається судом не пізніше трьох днів з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін. Суд може прийняти рішення про розгляд такої заяви без повідомлення відповідача, у разі якщо позивач у заяві наведе у достатньому обсязі дані про те, що внаслідок такого повідомлення ефективність заходу забезпечення позову може бути поставлена під загрозу.

Суд може прийняти рішення про накладення арешту на активи, які є предметом спору у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, чи на інші активи відповідача, які відповідають вартості оспорюваних активів, із забороною користування у виняткових випадках з метою забезпечення збереження таких активів та їх економічної вартості.

Активи, вартість яких дорівнює або перевищує 200 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року, які є предметом спору у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави і на які накладено арешт із забороною користування, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - судом Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення визначених законом заходів з управління ними. Суд зобов`язаний розглянути зазначене питання у судовому засіданні з повідомленням відповідача.

Беручи до уваги предмет даного спору та наведені вище норми законодавства, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 153 ЦПК України вірно розглянув заяву про забезпечення позову без виклику осіб.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова