Постанова

Іменем України

03 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 522/9777/21

провадження № 61-665св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»,

третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Носенко Сергій Борисович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 червня 2022 року в складі судді Косіциної В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Семиженка Г. В., Безрабко В. О., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (далі - ТОВ «Консалт Солюшенс»), третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Носенко С. Б., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову вказав, що 27 березня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», назву якого змінено на публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», банк), було укладено кредитний договір, згідно із яким він отримав кредит у розмірі 78 000 доларів США на строк до 20 березня 2023 року. На забезпечення виконання цього договору між ним та банком був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна йому квартира.

На початку березня 2021 року йому стало відомо, що приватний виконавець відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого напису, вчиненого 23 травня 2013 року, яким запропоновано звернути стягнення на вище вказану квартиру; період, за який провадиться стягнення - з 27 березня 2008 року до 29 січня 2013 року; за рахунок отриманих від реалізації квартири коштів запропоновано задовольнити вимоги стягувача на загальну суму заборгованості 2 319 232,32 грн.

Вказав, що жодних повідомлень, постанов чи інших документів щодо вчинення оскаржуваного виконавчого напису він не отримував, а про виконавчий напис нотаріуса та відкрите виконавче провадження дізнався у березні 2021 року від виконавця. Він не отримував від банку письмових вимог про усунення порушення виконання зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про порушення вимог Закону України «Про іпотеку» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

З огляду на вказані обставини позивач вважав, що виконавчий напис № 544 від 23 травня 2013 року був вчинений з порушенням встановленої процедури.

Визначена у виконавчому написі заборгованість не є безспірною. З 2008 року у кредитора виникло право достроково стягнути заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, проте із заявою про вчинення виконавчого напису банк звернувся лише у 2013 році, після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати виконавчий напис № 544 від 23 травня 2013 року таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 28 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. 23 травня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 544, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 27 березня 2008 року № 69/П/04/2008-840, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 .

З огляду на визначений у спірному виконавчому написі період заборгованості (з 27 березня 2008 року до 29 січня 2013 року) суди дійшли висновку, що оскаржуваний напис вчинено поза межами строку давності стосовно окремих щомісячних платежів, визначених пунктами 3.3.2, 3.3.3 кредитного договору, а отже заборгованість позивача не є безспірною.

Крім того, суди керувались тим, що відповідач не надав належних й допустимих доказів повідомлення позивача як боржника про початок процедури стягнення боргу за договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Водночас суди відхилили посилання відповідача на обізнаність позивача щодо вчинення виконавчого напису та пропуск ним позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У січня 2023 року ТОВ «Консалт Солюшенс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 11 вересня 2019 року справа № 487/10132/14-ц, від 26 травня 2021 року справа № 5023/2005/12, від 16 січня 2018 року справа № 397/1402/15-ц, від 21 березня 2018 року справа № 57/314-6/526-2012.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки доводам відповідача про те, що позивач міг довідатися про наявність оскаржуваного виконавчого напису ще з 23 січня 2015 року (дати видання довідки банку про відсутність у позивача заборгованості за кредитним договором), а тому пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Цілком очевидною, на переконання заявника, є обізнаність ОСОБА_1 про наявність відкритого щодо нього виконавчого провадження, а отже і можливість останнього дізнатися на якій самі підставі це виконавче провадження відкрите.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У лютому 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою з її доводами та законністю і обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

В обґрунтування доводів відзиву на касаційну скаргу позивач вказав, що основні її аргументи зводяться до припущень відповідача щодо можливості позивача дізнатися про вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису. Водночас при вирішенні спору в цій справі суди попередніх інстанції підставно вказали на те, що відповідач не надав належних й допустимих доказів повідомлення позивача як боржника про початок процедури стягнення боргу за договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса. Реалізуючи своє право щодо розпорядження майном, у серпні 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізнався про накладений на належне йому нерухоме арешт, а тому саме з цього час у розпочав відлік перебіг позовної давності, яка ним не пропущена.

Крім того, заявник вказує на те, що довідка банку від 23 січня 2015 року про відсутність претензій банку до боржника у зв`язку з добровільним та повним погашенням заборгованості за кредитом свідчить по меншій мірі про спірність такої заборгованості, що виключає можливість вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 69/11/04/2008-840, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 78 000 доларів США на строк до 20 березня 2023 року, та договір іпотеки КД № 69/П/04/2008-840, предметом якого є трикімнатна квартира загальною площею 57 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Пункт 4.2. кредитного договору надає банку право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений пунктом 3.3.3. цього договору (тобто до 20 числа місяця наступного за звітним).

23 травня 2013 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А. М. вчинила виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на вище вказану квартиру; період, за який провадиться стягнення - з 27 березня 2008 року до 29 січня 2013 року; за рахунок отриманих від реалізації квартири коштів запропоновано задовольнити вимоги стягувача на загальну суму заборгованості 2 319 232,32 грн. Матеріали, на підставі яких він був виданий, не збереглися.

Відповідно до довідки ВАТ «КБ «Надра» № 179/01-23 від 23 січня 2015 року ОСОБА_1 добровільно виконав зобов`язання за договором іпотеки від 27 березня 2008 року, банк до позичальника претензій не має (а. с. 175, т. 1).

03 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області із заявою про зняття арешту, накладеного на належну йому квартиру 21 грудня 2013 року.

24 квітня 2020 року між «Консалт Солюшенс» та ПАТ «КБ «Надра» було украдено договір № GL3N216954 про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ТОВ «Консалт Солюшенс» серед іншого перейшло право вимагати від ОСОБА_1 погашення кредитної заборгованості на свою користь.

10 березня 2021 року ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Носенко С. Б. із заявою про примусове виконання рішення, а саме виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М., зареєстрованого 23 травня 2013 року в реєстрі за № 544, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1

10 березня 2021 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису від 23 травня 2013 року.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

З урахуванням зазначеного та приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 758/14854/20 (провадження № 61-15111св21).

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, установивши, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису про стягнення коштів на користь банку, нотаріусом не дотримано вимог, передбачених Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів погоджується з цим висновком судів з огляду на таке.

Щодо порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

У пункті 1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік) зазначено, що для одержання виконавчого напису за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подаються: оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу.

Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно. Повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати відповідну вимогу, але цього не відбулося з його вини. Доказом належного повідомлення можуть бути, зокрема, але не виключно, документи про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 вказав, що не отримував від банку письмової вимоги про усунення порушень виконання зобов'язань за кредитним договором.

Позивач вчиняв дії, направлені на отримання документів, на підставі яких був вчинений оспорюваний виконавчий напис та звертався до Київського державного нотаріального архіву з цього приводу, проте отримав відповідь, що ці документи знищено (а. с. 108, т. 1).

Перевіряючи ці доводи, суди попередніх інстанцій встановили, що матеріали справи не містять доказів повідомлення кредитором боржника ОСОБА_1 про початок процедури стягнення боргу за договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідач, заперечуючи аргументи останнього щодо відсутності доказів такого повідомлення у порядку статті 81 ЦПК України, не надав доказів надіслання ОСОБА_1 засвідченої стягувачем копії письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, отже не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Установивши ці обставини, суди попередніх інстанції підставно вказали на те, що відсутність доказів повідомлення позивача як боржника про початок процедури стягнення боргу за договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса свідчить про відсутність документа, за яким стягнення провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Щодо неправомірності вимог стягувача

Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік).

Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зі змісту укладеного 27 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» кредитного договору № 69/11/04/2008-840 вбачається, що сторони не урегулювали питання щодо позовної давності.

Відповідно до пункту 3.3.2. кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1 140 дол. США.

З огляду на визначений у спірному виконавчому написі період заборгованості (з 27 березня 2008 року до 29 січня 2013 року) суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскаржуваний напис вчинено поза межами строку давності стосовно окремих щомісячних платежів, визначених пунктами 3.3.2., 3.3.3. кредитного договору, а отже заборгованість позивача не є безспірною (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Верховний Суд погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на те, що до щомісячних платежів застосовується строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України і таке може свідчити про спірність суми заборгованості, для погашення якої звернено стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, та є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню згідно із статтею 88 Закону України «Про нотаріат».

Таке застосування норми статті 88 Закону України «Про нотаріат» узгоджується з усталеною судовою практикою, згідно із якою для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18).

Щодо позовної давності

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності, суди попередніх інстанцій підставно вказали про їх безпідставність з огляду на відсутність у матеріалах справи беззаперечних доказів обізнаності останнього про вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису до серпня 2018 року.

Узагальнені доводи касаційної скарги відповідача фактично зводяться до припущень щодо можливості позивача дізнатися про наявність у нього заборгованості перед банком та вчиненого нотаріусом виконавчого напису, проте за відсутності відповідних доказів такої обізнаності вказані аргументи не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказуючи про пропуск позивачем позовної давності, відповідач зазначав, що позивач міг довідатися про наявність оскаржуваного виконавчого напису ще з 23 січня 2015 року (дати видання довідки ВАТ «КБ «Надра» № 179/01-23), а тому пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Надаючи оцінку цим доводам відповідача та установивши наявність вказаної довідки у матеріалах виконавчого провадження, суд першої інстанції констатував відсутність доказів того, що вказана довідка надана виконавцю саме стороною позивача. Разом із тим зі змісту цієї довідки вбачається, що вона адресована ВДВС Першого Приморського МУЮ у м. Одесі (а. с. 175, т. 1).

Водночас місцевий суд обґрунтовано вказав про те, що зазначений доказ, який у хронологічному порядку підшитий до матеріалів виконавчого провадження після заяви позивача про зняття арешту із майна від 03 серпня 2018 року, не підтверджує обізнаність останнього щодо наявності виконавчого напису про звернення стягнення на його квартиру, а лише може бути свідченням того, що позивач знав про існування кредитного договору.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно установили, що строк позовної давності у цій справі розпочав свій відлік з дати звернення позивача до виконавчої служби у серпні 2018 року із заявою про зняття обтяження, накладеного на належне йому майно, а тому не був пропущений останнім.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 5023/2005/12, від 16 січня 2018 року у справі № 397/1402/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 червня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара