Справа № 351/272/22
Провадження № 22-ц/4808/742/23
Головуючий у 1 інстанції Собко В.М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Снятинського районного суду від 11 жовтня 2022 року, у складі судді Собка В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Снятинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), про визнання батьківства та стягнення аліментів на неповнолітню дитину,

в с т а н о в и в:

В лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Свій позов мотивувала тим, що в період з 25.07.2017 по 17.01.2021 вони із ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрацію шлюбу. Від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , однак у зв`язку із тим, що із батьком дитини шлюб зареєстровано не було, у свідоцтві та в актовому записі про народження дочки зроблено запис про батька дитини за її вказівкою, запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 СК України, а тому дочку зареєстровано за її прізвищем « ОСОБА_4 », а по батькові зазначено « ОСОБА_5 ».

Зазначала, що після народження дитини сторони продовжували спільно проживати. ОСОБА_1 відносився до дитини як батько та визнавав її своєю дочкою, однак з січня 2021 року вони припинили спільне проживання, та на даний час стосунків не підтримують.

В обґрунтування позовних вимог позивачка також вказувала, що дитина проживає із нею та потребує постійного догляду та додаткових витрат, оскільки є дитиною з інвалідністю, однак батько дитини припинив спілкування із ними та не допомагає їм матеріально.

На підставі наведеного позивачка просила суд визнати ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , виключити з актового запису про народження ОСОБА_3 відомості про батька ОСОБА_6 та внести до актового запису про народження ОСОБА_3 відомості про батька дитини, зазначивши ОСОБА_1 , а також просила стягнути із ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішеннямСнятинського районного суду від 11 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Виключено з актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька ОСОБА_6 . Внесено до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька дитини - ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 4 000,00 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову 14 лютого 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати, а саме 992,40 грн судового збору сплаченого позивачкою при подачі позову та 2500,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави 992,40 грн судового збору.

Ухвалою Снятинського районного суду від 11 квітня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 11 жовтня 2022 року по справі № 351/272/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Снятинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) про визнання батьківства та стягнення аліментів на неповнолітню дитину залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суджу незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що відповідач не подав відзиву, що є обов`язковою умовою для ухвалення заочного рішення.

Вважає безпідставними посилання суду на фотодокументи, з яких вбачається, що ОСОБА_1 піклувався про ОСОБА_2 , коли вона була вагітною. Також неналежним доказом для визнання батьківства відповідача є покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Апелянт вказує що позивачка шантажує його незаконно отриманим документом у вигляді свідоцтва про народження дитини, виданим 05.06.2023.

Просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі.

Позивачка ОСОБА_2 правом на подачу відзиву не скористалась.

Відповідач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату та час розгулу справи, в судове засідання не з`явився.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою подано суду докази того, що ОСОБА_1 являється батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про батька якої зазначені у відповідності до статті 135 СК України за вказівкою матері, натомість відповідач ОСОБА_1 будь-яких доказів на спростування позову не подав.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого 28.09.2018 Снятинським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області про народження ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №137 від 28.09.2018, її батьками зазначено ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , та відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження згідно з ч.1 ст.135 СК України №9 від 03.02.2022, встановлено, що відомості про батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у актовому записі №137 від 28.09.2018, про її народження записані зі слів матері ОСОБА_2 .

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 125 СК України передбачено, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати і батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Суди встановили, що відомості про батька дочки відповідачки записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Суд, з урахуванням статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок про застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей щодо предмету доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом та самостійно не замовив проведення експертизи, також не просив суд призначити судово-генетичну експертизу з метою спростування факту свого батьківства, не надав суду будь-яких доказів на спростування обставин якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги, натомість обмежився категоричним запереченням щодо визнання свого батьківства.

Суд вважає, що поведінка відповідача свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини, спростувати доводи позивачки про його батьківство.

Суди забезпечили учасникам справи можливість реалізувати свої права у відкритому змагальному процесі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що факт кровного споріднення ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_3 не підтверджений.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про встановлення факту спільного проживання сторін у період 2017 - 2021 роках, при цьому відповідач не довів жодними доказами факту народження дитини від іншої особи, крім того, з фотодокументів, долучених до матеріалів справи, видно, що після народження ОСОБА_3 відповідач піклувався про дитину та проводив із нею час.

Верховний Суд звертає увагу на те, що визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 645/1098/18 (провадження № 61-759св21)).

Так судом першої інстанції встановлено, що згідно із довідками про склад сім`ї ОСОБА_2 №68 та №69 неповнолітня ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає із матір`ю ОСОБА_2 , при цьому відповідно до довідки №48 про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді, виписок із медичних карток стаціонарного хворого та довідки Снятинського центру ПМСД від 18.02.2022 дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 хворіє, потребує домашнього догляду як дитина з інвалідністю, тому потребує додаткових витрат на лікування.

Таким чином, суд, з урахуванням положень статей 180-182 СК України, обґрунтовано ухвалив рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дочки у твердій грошовій сумі, у розмірі 4000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 будь-яких заперечень щодо визначеного судом розміру аліментів на утримання дитини не містить.

Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, неодноразово не з`являвся в судові засідання без поважних причин чи без повідомлення причин, а позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд на підставі наявних доказів ухвалив заочне рішення у справі.

На підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-383, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Снятинського районного суду від 11 жовтня 2022 року- без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 27 червня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин