Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/273/20
Провадження № 2/382/11/23
РІШЕННЯ

Іменем України

09 червня 2023 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Твердохліб Г.М., Пшик Ю. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Яготин справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної інспекції архітектури та містобудування України, ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко Ірини Жанівни, Приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних Олега Валерійовича про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , Державної інспекції архітектури та містобудування України, ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко Ірини Жанівни, Приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних Олега Валерійовича про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації, в якому вказав, що у 2005 році позивач та ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі за власні кошти купили у ОСОБА_4 недобудований будинок по АДРЕСА_1 готовністю 60% до експлуатації (зараз пров. Пирятинський) для закінчення його будівництва та подальшого проживання, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу недобудованого будинку від 26.10.2005 року, зареєстрованого у реєстрі за №3141 та виданого державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори Сушко Л.М.. На момент продажу-купівлі недобудованого будинку у ньому було побудовано тільки фундамент, цоколь, цегляні стіни та дах. Його будівництво повністю закінчили у 2008 році, що підтверджується Технічними паспортами від 2012 року та 2015 року та вселилися у нього, про те вони не ввели в його експлуатацію та право власності на нього не зареєстрували. Відповідно до рішення Яготинского районного суду Київської області від 16.09.2014 року, що вступило в законну силу 26.09.2014 року, зазначений будинок визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Його будівництво у 1978 році розпочав ОСОБА_4 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (так у 1978 році називався АДРЕСА_2 ), на відведеній йому для будівництва житлового будинку та за наявності у нього дозволу на його будівництво, що підтверджується випискою з протоколу № 18 засідання виконавчого комітету Яготинської міської ради народних депутатів від 28.12.1978 року, наказом радгоспу «30 - річчя Перемоги» від 24.10.1978 року № 55, актом від 25.10.1978 року, рішенням виконавчого комітету Яготинської районної ради народних депутатів від 25.12.1978

1

року № 594 та планом земельної ділянки, які у сукупності вказують на те, що будівництва

купленого ними у ОСОБА_4 недобудованого будинку, він здійснював згідно із законом.

У 2010 році ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку на якій знаходиться вищевказаний будинок, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0:06:020:0047, яку у 2014 році подарувала своєму батькові ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування серія та номер 705 від 20.06.2014 року, виданого приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В., який 26.06.2014 року на підставі свого ж рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень індексний номер 13935152 від 20.06.2014 року, вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності номер 6085151 за ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 171794861 від 26.06.2019 року, наданої позивачу Яготинською міською радою Київської області (далі інформація № 171794861 від 26.06.2019 року).

У травні 2019 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з проханням надати йому документи на недобудований будинок по АДРЕСА_1 , але остання відмовила в їх наданні, а через певний час позивачу стало відомо, що він не являється його співвласником, що потім підтвердилось і після ознайомлення позивача з інформацією № 171794861 від 26.06.2019 року, з якої вбачається, що єдиним власником цього будинку є колишня дружина ОСОБА_2 (номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23515967, дата та час державної реєстрації 22.11.2017 року 19:37:42). Право приватної власності на спірний будинок у ОСОБА_2 виникло на підставі договору дарування житлового будинку серія та номер 2810 від 22.11.2017 року, укладеного нею із своїм батьком ОСОБА_3 , який посвідчений та виданий приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Овчаренко І.Ж., яка 22.11.2017 року на підставі свого ж рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, індексний номер 38289354 від 22.11.2017 року, внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності номер 23515967 за ОСОБА_2 на вказаний будинок, що підтверджується інформацією № 171794861 від 26.06.2019 року. ОСОБА_2 стала єдиним власником недобудованого будинку по АДРЕСА_1 після того, як у 2010 році приватизувала земельну ділянку за цією адресою та у 2014 році подарувала її своєму батьку ОСОБА_3 , який ввів його в експлуатацію, зареєстрував на нього право власності та 22.11.2017 році подарував цей будинок і земельну ділянку, на якій він розташований, назад своїй дочці ОСОБА_2 .. Оспорювані договори дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, були укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не в його інтересах, а у власних інтересах ОСОБА_2 та її сім`ї, оскільки придбаний нею недобудований будинок по АДРЕСА_1 , відповідно до ст.60 СК України та рішення Яготинського районного суду Київської області від 16.09.2014 року, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому ці договори повинні бути визнані судовим рішенням недійсними на підставі ч.1 ст.215 та ст.235 ЦК України.

Право на спірний недобудований будинок у позивача та ОСОБА_2 (у кожного на 1/2 частину) виникло правомірно на підставі договору купівлі-продажу недобудованого будинку від 26.10.2005 року, тому відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України, до завершення його будівництва, прийняття в експлуатацію та реєстрації права власності, вважається, що він як майно не існує, а тому вони вважаються власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Позивач не передавав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повноважень на розпорядження своїм майном, зокрема, недобудованим будинком по

АДРЕСА_3 , вчиняти щодо нього будь-які дії, також, не укладав ні

з ким договору дарування належної йому частини цього будинку, а тому подаючи до Департаменту ДАБІ у Київській області повідомлення про початок будівельних робіт та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта на вказаний будинок, він діяв самоправно та неправомірно.

В результаті вищевказаних дій, вчинених ОСОБА_3 та укладення колишньою його дружиною ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, на якій він знаходиться, позивачу було незаконно позбавлено права на 1/2 частину недобудованого будинку, у тому числі і на будівельні матеріали та обладнання, що були використані в процесі його будівництва, а тому в їх діях вбачається склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), що підтверджується ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 09.07.2019 року.

На земельній ділянці по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 будівництво нового житлового будинку, як зазначено у будівельному паспорті від 07.04.2017 року та Декларації від 08.09.2017 року № КС 71 ніколи не проводив, а до Департаменту ДАБІ у Київський області він подав їх з наміром приховати відсутність такого будівництва за цією адресою та показати будівництво ним нібито нового житлового будинку за цією адресою.

Зараз між позивачем та ОСОБА_2 виникли спірні відносини щодо вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він знаходиться, які полягають у набутті нею одноосібно права власності на ці об`єкти нерухомості, які позивач вважає, є об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто, майном, що було набуте ними за час шлюбу.

На даний час ОСОБА_2 , її діти та ОСОБА_3 не живуть у спірному житловому будинку, а нещодавно позивачу стало відомо, що вона хоче його продати та свою згоду на його відчуження він їй не дав. Зараз у цьому будинку живуть незнайомі позивачу люди. ОСОБА_2 живе та працює кухарем у республіці Польща із 2018 року, що підтверджується копією трудового договору на невизначений термін (постійний трудовий договір) від 29.10.2018 року та його перекладом на українську мову, який укладений ОСОБА_2 та директором готелю «Кубус» Войцехом Володарчеком м.Вроцлав республіка Польща, який ОСОБА_2 надіслала йому для надання згоди на виїзд їх спільного з нею неповнолітнього сина ОСОБА_5 за кордон. У 2019 році вона забрала сина ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та повертатися до України вони не збираються. У даному договорі також зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Для досудового врегулювання зазначеного спору з Департаментом ДАБІ У Київській області, у серпні 2019 року позивач звернувся із заявою до зазначеного департаменту ДАБІ про скасування Повідомлення від 03.08.2017 року № КС 367 та Декларації від 08.09.2017 року № КС 71, однак, листом № 1010-3009/4 від 12.09.2019 року йому було відмовлено.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок від 01.07.2015 року по АДРЕСА_1 , вищезазначений житловий будинок вважається самочинним будівництвом.

Позивач та ОСОБА_2 намагалися ввести в експлуатацію житловий будинок по АДРЕСА_2 та для цього у 2015 році три рази подавали ДАБІ Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, що підтверджується описом документів від: 29.07.2015 року, 18.08.2015 року та 24.09.2015 року, однак їм було відмовило, що підтверджується листом № 10/10- 17/0109/02 від 01.09.2015 року.

Приватні нотаріуси Овчаренко І.Ж. та ОСОБА_7 , які проводили вищевказані реєстраційні дії не залучили позивача до справи, як другого подружжя і таким чином, не

3

виконали рекомендації Міністерства юстиції України, які зазначені у листі № 4208-0-33-11-31

від 13.05.2011 року на імя Президента Української нотаріальної палати про те, що при посвідченні договорів відчуження майна, набутого одним із подружжя шляхом приватизації, нотаріус обов`язково повинен залучити до справи згоду другого подружжя на таке відчуження, незалежно від дати набуття ним права особистої приватної власності на майно та набрання чинності Законом України «Про внесення змін до ст.61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, який набрав чинності 08.02.2011 року. А оскільки згоди на відчуження спірної земельної ділянки він не давав, а ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу), то спірна земельна ділянка, яка набута ними за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та призначена для обслуговування купленого нами недобудованого будинку. Однак, зараз позивач не може користуватися як будинком так і земельною ділянкою для його обслуговування.

Правовідносини в частині визнання недійсним правочину регулюються наступними нормами права.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України: одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Аналіз змісту ч.3 ст.215 ЦК України вказує на те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають також застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Так як позивач вважає себе особою, яка має право на спірний недобудований будинок та є його співвласником, а дією оспорюваних договорів було позбавлено його такого права, то його порушені права та інтереси стосовного цього будинку, підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсними усіх оспорюваних договорів дарування.

Частинами 1,2 ст.321 ЦК України: право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках в порядку встановленому законом.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. (Право на спірний недобудований будинок, позивач набув на підставі договору купівлі-продажу недобудованого будинку від 26.10.2005 року).

Частиною 1 ст. 202 ЦК України: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов язків. (Укладаючи оспорювані договори дарування спірного будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, а також подаючи до Департаменту ДАБІ у Київській області повідомлення та Декларацію, ОСОБА_2 та

4

ОСОБА_3 вчинили дії, спрямовані для припинення у нього прав на недобудований будинок та набуття на нього права одноосібно ОСОБА_2 , що відповідно до с.60 СК України є неможливо).

У відповідності до інформації № 171794861 від 26.06.2019 року, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, підставою для виникнення права власності у ОСОБА_3 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та житловий будинок, та у ОСОБА_2 на вказані об`єкти нерухомості, були декларація та три договори дарування від 20.06.2014 року та 22.11.2017 року номер 705, 2810 та 2812.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 1 ст. 236 ЦК України: нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Правовідносини в частині скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права регулюються ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» № 340-ІХ від 05.12.2019 року внесено зміни до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виклавши її у іншій редакції.

Так, станом на даний час, у відповідності до абзацу 2 ч.3 ст.26 цього Закону, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Оскільки вказана норма набрала чинності лише 16.01.2020 року, вона не може застосовуватись до спірних правовідносин.

Цими ж змінами Закону, визначаючи його цілі та мету, законодавець чітко вказав, що підставою для скасування державної реєстрації є саме судові рішення про визнання недійсними документів на підставі яких було зареєстроване право власності.

Отже, в даному випадку спеціальна вказівка п.3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 340-ІХ від 05.12.2019 року (нової норми), продовжує поширювати свою дію на старі триваючі правовідносини, ідо регулювалися ч.2 ст.26 Закону у

5

попередній його редакції (ультраактивна форма дія закону в часі), а відтак норми абзацу 2 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в новій редакції регулюють відносини сторін у справі.

Правовідносини в частині скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт реєстраційний номер КС 367 та декларації по готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта реєстраційний номер КС 71 від 08.09.2017 року регулюються пунктами 17-21 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, якими визначений порядок реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Зокрема, передбачено, що реєстрація декларації здійснюється з дотриманням вимог Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності». Замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції два примірники декларації за формою згідно з додатком 1. Замовник відповідно до закону відповідає за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації. Інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію.

Відповідно до п. 29 цього Порядку, у разі виявлення Інспекцією недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якіцо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню Інспекцією.

Інспекція скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

У п.2 зазначеної Декларації від 08.09.2017 року № КС 71 вказано недостовірну інформацію про ОСОБА_3 , як про замовника нового житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки він не може бути та не є насправді замовником цього будинку, так як зазначив у Декларації дані про чужий будинок, а саме, про будинок, який позивач та ОСОБА_2 у 2005 році купили у ОСОБА_4 як недобудований та який повністю добудували у 2008 році, а згідно п.4 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовником є фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. Позивач стверджує, що у ОСОБА_3 не було наміру та можливості будувати новий житловий будинок по АДРЕСА_1 у 2017 році, скільки він подав до ДАБІ Повідомлення від 03.08.2017 року № КС 367 та Декларацію від 08.09.2017 року № КС 71 уже на існуючий на земельній ділянці за цією адресою повністю готовий до експлуатації побудований позивачем та ОСОБА_2 житловий будинок, до того ж, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 немає вільної землі для будівництва іншого (другого) житлового будинку. Прийнятий в експлуатацію житловий будинок розташований на тому самому місці, де знаходиться куплений ними недобудований житловий будинок, однак ОСОБА_3 не вчиняв дії щодо його знесення чи закінчення будівництва.

Аналізуючи зміст ч.1 ст. 182 та ч.1 та ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації ірава власності. Отже, приписи ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України та ч.1 ст. 182 ЦК України містять обов`язкові умови виникнення права власності на новостворене

6

нерухоме майно, а саме, що особа повинна сама створити нове майно (побудувати будинок), ввести його в експлуатацію та зареєструвати на нього право власності та до цього моменту нерухомого майна юридично не існує, а згідно з ч.3 ст. 331 ЦК України забудовник вважається лише власником матеріалів та обладнання, які були використані в процесі такого будівництва (створення майна).

Згідно ст. 375 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (ч.1). Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч.2). Отже, відповідно до ч.2 ст.375 цього Кодексу, власник земельної ділянки не набуває право власності на будівлі і споруди, які ним не були зведені, а відтак, ОСОБА_8 не набув право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди про АДРЕСА_1 , оскільки у 2017 році за цією адресою він їх не будував і не зводив, а це означає, що право власності на ці об`єкти за ним було зареєстровано незаконно та воно підлягає скасуванню.

На підставі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаним двом нормам повністю кореспондується ч.1 ст.4 ЦПК України, у відповідності до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, у разі ухвалення судом рішення про визнання осопрюваних договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації повідомлення, декларації та права власності, він зможе захистити та відновити свої порушені права та інтереси на недобудований будинок по АДРЕСА_1 , повернувши його у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так як він повинен належати позивачу та ОСОБА_2 на законних підставах відповідно до договору купівлі-продажу недобудованого будинку.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України, визначено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є визнання правочину недійсним. Також, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках, якщо це не буде суперечити загальним засадам судочинства. А тому я вправі вимагати визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірний будинок. Володіючи одноосібно усім спірним будинком. ОСОБА_2 порушує права позивача та інтереси на нього, що є підставою для визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію зареєстрованого за нею права власності на спірний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований.

Згідно ч.2 ст.120 ЗК України в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу недобудованого будинку від 26.10.2005 року, до позивача та ОСОБА_2 також перейшло право користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, на якій знаходиться недобудований будинок на тих самих умовах і в тому обсязі, що були у попереднього землекористувача ОСОБА_4 .. Зараз таке право у позивача порушено.

Оспорювані договори дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 та житлового будинку, на якій він знаходиться, були укладені для приховування договору купівлі - продажу недобудованого житлового будинку від 26 жовтня 2005 року серії ВСЕ № 027193 та зареєстрованого в реєстрі за № 3141, який вчинили ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ..

7

Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами идодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України недодержання сторонами на момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.1 ст.203 цього кодексу є підставою недійсності правочину.

Згідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, ідо один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тоідо)самостійного заробітку (доходу).

Статтею 368 ЦК України передбачено, ідо майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якідо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якідо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У ст. 392 ЦК України зазначається, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. В даній ситуації він як власник недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_2 та будівельних матеріалів і обладнання, які були використані для його будівництва, іншим чином не можу вирішити заявлені вимоги, а тому позов слід задовольнити.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, які пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Приведений нижче попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які він уже поніс як позивач у зв`язку із зверненням до суду з цим позовом, вказує на те, що він уже поніс грошові витрати у розмірі 10850,00 грн., із яких 10000 грн. - витрати на оплату правової допомоги, яка полягає у сплаті ним гонорару його представнику у справі, адвокату Шевченку В.І., у наданні йому юридичних консультацій та роз`яснень, які стосуються предмету позову у справі, збір представником доказів у справі, підготовка представником та подача до Яготинського районного суду позовної заяви, ведення справи у суді представником), 710 грн. - витрати, які він поніс на виготовлення ксерокопій документів та 140,00 грн. - витрати, які він поніс у зв`язку з наданням йому відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, у разі задоволення позову, зазначені судові витрати згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України та повинні бути покладені на відповідачів.

Також, неправомірними діями відповідачів у справі йому було завдано моральну шкоду, у вигляді матеріальних втрат у вигляді 1/2 частину житлового будинку, грошових витрат а оплату правової допомоги, ксерокопіювання документів для звернення до суду з позовом, а також душевних і фізичних страждань у вигляді захворювання серцево-судинної системи (артеріальна гіпертензія 1 ст.), що підтверджується інформацією № від 26.06.2019 року, листком непрацездатності серія АДС № 992620 та випискою із історії хвороби № 1755.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим

8

ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В результаті вищевказаних неправомірних дій відповідачів, позивач також поніс матеріальні втрати у вигляді майнових прав на спірний будинок у майбутньому. Із 22.11.2017 року, як уже було сказано вище, позивач не може користуватися зазначеним житловим будинком для забезпечення себе житлом та здійснювати права забудовника.

Від протиправних вищевказаних дій відповідачів позивач переніс стрес та продовжує далі переносити глибокі душевні страждання, пригніченість та душевний біль, в результаті чого, я захворів на артеріальну гіпертензію 1 ступеня і у звязку з цим лікувався у КЗ Київської обласної ради «Київський обласний кардіологічний диспансер» та комунальному некомерційному підприємстві «Яготинська центральна районна лікарня» з 11.07. по 17.07.2019 року та у звязку з цією хворобою на підставі листка непрацездатності серія АДС № 992620 був звільнений від роботи у КП «Яготнське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства».

Головною причиною вказаного захворювання є негативна стресова ситуація, яка пов`язана із протиправними діями відповідачів щодо нього та житлового будинку, в результаті яких у нього було незаконно відібрано половину житлового будинку. Тому, з врахуванням неправомірних дій відповідачів, глибини, тривалості, характеру та обсягу моральних страждань, хвороби та втрати працездатності, відсутності у нього іншого, придатного для проживання житла, оцінює моральну шкоду у розмірі 50000 грн. та вважає, що відшкодування моральної шкоди саме у такому розмірі буде адекватною дійсним стражданням, які уже переніс та продовжує переносити далі, а 50000 грн. позивач не вбачає явно заниженим чи завищеним розміром моральної шкоди. Вважає, що моральну шкоду повинні виплати відповідачі.

Враховуючи вищевикладене просив визнати недійсним договір дарування індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 серія та номер 2810 від 22.11.2017 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 індексний номер 38289354 від 22.11.2017 року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0736 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 серія та номер 2812 від 22.11.2017 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0736 га для будівництв ата обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по

АДРЕСА_5 індексний номер 38289481 від 22.11.2017 року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж. 5. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0736 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 серія та номер 705 від 20.06.2014 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В.. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_8 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0736 га для будівництв ата обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 індексний номер 13935152 від 20.06.2014 року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 індексний номер 38089048 від 13.11.2017 року, видане державним реєстратором Яготинської районної державної адміністрації Сидоренко Я.Г. Скасувати державну реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта серії КС N° 71 від 08.09.2017 року «Будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель», які розташовані по АДРЕСА_1 , замовником за якою визначено ОСОБА_3 . Скасувати реєстрацію Повідомлення про початок виконання будівельних робіт серія КС № 67 від 03.08.2017 року на індивідуальний житловий будинок садибного типу та господарських будівель (погріб з шийкою, літній душ та убиральня), які розташовані по АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, приватних нотаріусів Овчаренко Ірини Жанівни та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10850 грн., а саме, з кожного стягнути по 2170 грн. Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, приватних нотаріусів Овчаренко Ірини Жанівни та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 грн., а саме, з кожного стягнути по 10000 грн..

На адресу суду від відповідача приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних Олега Валерійовича надійшов відзив з котрого вбачається, що як відповідач у даній справі, повністю заперечує проти цього позову, та вважає, що позовні вимоги позивача в частині «визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0736 га призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 серія та номер 705 від 20.06.2014 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В. та в частині визнання незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_8 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0736 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047,яка розташована

АДРЕСА_6 індексний номер 13935152 від 20.06.2014 року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В.», не мають підстав для задоволення.

Так, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що «його не залучили до справи, як другого подружжя і таким чином, не виконали рекомендації Міністерства юстиції України, які зазначені у листі № 4208-0-33-11-31 від 13.05.2011 року на ім`я Президента Української нотаріальної палати про те, що при посвідченні договорів відчуження майна, набутого одним із подружжя шляхом приватизації, нотаріус обов`язково повинен залучити до справи згоду другого подружжя на таке відчуження, незалежно від дати набуття ним права особистої приватної власності на майно та набрання чинності Законом України «Про внесення змін до ст.61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, який набрав чинності 08.02.2011 року. А оскільки згоди на відчуження спірної земельної ділянки він не давав, а ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійної заробітку (доходу), то спірна земельна ділянка, яка набута нами за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та призначена для обслуговування купленого нами недобудованого будинку. Однак, зараз він не може користуватися як будинком так і земельною ділянкою для його обслуговування.»

Однак, таке твердження позивача не відповідає дійсності виходячи з наступних обставин.

Так, з рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 вересня 2014 року по справі №382/1464/13-ц (яке долучене позивачем до матеріалів даної справи в якості доказу) вбачається, що при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, судом було встановлено, що « …. земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва та обслуговування жилого будиш господарських будівель та споруд, державний акт на право власності на яку зареєстрований Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійно: користування землею, договорів оренди землі 03 вересня 2010 року, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 »

Вказане рішення набрало законної сили 26 вересня 2014 року, відтак є обов`язковим для виконання.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За вимогами ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 18 ч. 1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Крім того, слід наголосити, що згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому

11

випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Крім того, слід наголосити, що нотаріус не є належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

При вчинені такої нотаріальної дії як посвідчення угоди про відчуження майна нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між особами договору і не може порушувати цивільних прав, які є змістом цих відносин. Саме сторони угоди є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір, і основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня зацікавленість. Якщо особа вважає, що внаслідок укладання правочину було порушено її права чи інтереси самим фактом укладання правочину, то вона звертається з відповідним позовом до іншої сторони, яка є учасником цього правочину. Нотаріус, що посвідчував правочин, залучається до участі по справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, і не може бути відповідачем в такій категорій справ.

Зазначена позиція викладена у п. 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р.№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Отже, враховуючи вищевикладене, підстав для залучення при вчинені правочину, який на даний час оспорюється позивачем ОСОБА_1 - у нотаріуса не було. На підставі викладеного, просив відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0736 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 серія та номер 705 від 20.06.2014 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В. та в частині визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_8 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0736 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по у АДРЕСА_1 індексний номер 13935152 від 20.06.2014

12

року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В.

На адресу суд від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив з котрого вбачається шо, відповідач ОСОБА_3 повністю заперечує проти цього позову, та вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення. Так, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у 2005 році ОСОБА_9 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому купили 60 % недобудованого будинку по АДРЕСА_7 . Зі слів позивача нібито у 2008 році будівництво вказано будинку було завершено, що підтверджується технічними паспортами 2012 та 2015 років. У 2010 році ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку кадастровий номер 0:06:020:0047. Згідно рішення Яготинського районного Київської області від 16.09.2014 було визнано за ОСОБА_9 право власності на частину недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Однак, у 2014 році ОСОБА_2 подарувала приватизовану земельну ділянку ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_9 .. 8 вересня 2017 року ОСОБА_3 ввів будинок до експлуатації, який в подальшому подарував ОСОБА_2 .. Однак, такі правочини позивач вважає недійсними, оскільки вони були вчинені відносно його майна без його згоди. Однак, з такими доводами позивача не можна погодитися виходячи з наступних обставин.

Так, дійсно 12 червня 2014 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку площею 0,0736 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1 , яка була особистою власністю ОСОБА_2 , та приватизована нею у вересні 2010 року. В зв`язку з чим, договір дарування земельної ділянки від 12 червня 2014 року за відсутності згоди ОСОБА_1 є дійсним, оскільки законом така згода не передбачена.

Так, в п. 18-2 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 року № 2, «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

В той же час, Законом України «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», ст.61 СК України доповнено ч.5, згідно якої квартири, приватизовані одним з подружжя під час шлюбу, та земельні ділянки, надані безоплатно у власність одному з подружжя, також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Даний закон набрав чинності 08.02.2011 року.

Однак дана норма діяла до 17.05.2012 року, тобто до прийняття Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», яким виключена ч.5 з ст. 61 СК України, а тому приватизоване майно знову стало особистою приватною власністю.

Отже, спільною сумісною власністю подружжя є майно приватизоване з 08.02.2011 року по 17.05.2012 року і підлягає поділу, а майно приватизоване в інший час є особистою власністю дружини, або чоловіка і поділу не підлягає.

Щодо твердження ОСОБА_1 про те, що на спірній земельній ділянці розташований недобудований житловий будинок, який є спільною сумісною власністю, а тому до нього переходить право власності на дану земельну ділянку не заслуговує на увагу суду взгалі, оскільки є необґрунтованим та зводиться до неправильного тлумачення позивачем норм

13

матеріального права, так як зі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України вбачається, що вони застосовуються у випадку розміщення на земельній ділянці саме будинку, будівлі чи споруди як самостійного об`єкта.

Як вбачається з рішення Яготинскього районного суду Київської області від 16 вересня 2014 року недобудований будинок за адресою: про АДРЕСА_1 , визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, Верховний Суд у по станові по справі № 707/2133/15-ц звернув увагу на те, що: «твердження заявника у касаційній скарзі про те, що на спірних земельних ділянках розташований недобудований житловий будинок, а тому у разі його поділу між подружжям і виділення конкретної частини до особи, яка не має права власності або користування земельної ділянки, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 ЦК України, є необґрунтованим та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права, оскільки зі змісту вказаних норм вбачається, що вони застосовуються у випадку розміщення на земельній ділянці саме будинку, будівлі чи споруди як самостійного об`єкта, тоді як у цій справі на спірних земельних ділянках розташований об`єкт незавершеного будівництва, ступінь готовності якого складає 61 відсоток, який по своїй сутті є сукупністю будівельних матеріалів і не може вважатися житловим будинком.»

Разом з тим, слід вказати, що дійсно, протягом тривалого часу на подарованій земельній ділянці був розташований недобудований будинок, однак будь-яких документів на даний об`єкт у ОСОБА_3 не було.

Під час звернення до БТІ - ОСОБА_3 було повідомлено про те, що будь-якого об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_7 не зареєстровано.

Про наявність рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 вересня 2014 року ОСОБА_3 нічого відомо не було, оскільки ОСОБА_2 не повідомляла його про відносини з колишнім чоловіком.

Відтак, у 2017 році ОСОБА_3 вирішив добудувати за власний рахунок вказаний об`єкт нерухомого майна, в зв`язку з чим ним 3 березня 2017 року було подано до ДАБІ у Київській області повідомлення про початок будівельних робіт.

7 квітня 2017 року ОСОБА_3 був розроблений будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 .

У вересні 2017 року ОСОБА_3 було завершено будівництво будинку, з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та 8 вересня 2017 року він отримав декларацію про готовність до експлуатації об`єкту, яка здійснена на підставі будівельного паспорту.

6 листопада 2017 року вказана декларація була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відтак, з огляду на вказані обставини житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, по АДРЕСА_7 є особистою власністю ОСОБА_3 ..

А тому, підстави для визнання оспорюваних договір недійсними відсутні, оскільки будучи власником цього майна, на власний розсуд та за згодою своєї дружини, ОСОБА_3 розпорядився вказаним майном на користь своєї доньки ОСОБА_2 ..

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

14

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт і будівельних робіт на об`єктах, що належать до I-III категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт проводить орган державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом п`яти робочих днів з дня надходження декларації.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що реєстрація декларації про початок будівництва є обов`язковою умовою для початку виконання будівельних робіт. Відповідальність за повноту та достовірність інформації, наведеної в декларації, несе замовник будівництва (особа, яка подає декларацію).

Відповідно до частини дев`ятої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Згідно із частиною другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. На підставі вищевикладеного, просив відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

На адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява відповідно до вимог якої позивач просив визнати недійсним договір дарування індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 серія та номер 2810 від 22.11.2017 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж.. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 індексний номер 38289354 від 22.11.2017 року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж.. Визнати недійсним договір

15

дарування земельної ділянки площею 0,0736 га для будівництв ата обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 серія та номер 2812 від 22.11.2017 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж.. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0736 га для будівництв ата обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 індексний номер 38289481 від 22.11.2017 року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж.. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0736 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 серія та номер 705 від 20.06.2014 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В. .Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_8 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0736 га для будівництв ата обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 індексний номер 13935152 від 20.06.2014 року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 індексний номер 38089048 від 13.11.2017 року, видане державним реєстратором Яготинської районної державної адміністрації Сидоренко Я.Г.. Скасувати державну реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта серії НОМЕР_1 від 08.09.2017 року «Будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель», які розташовані по АДРЕСА_1 , замовником за якою визначено ОСОБА_3 . Скасувати реєстрацію Повідомлення про початок виконання будівельних робіт серія КС № 67 від 03.08.2017 року на індивідуальний житловий будинок садибного типу та господарських будівель (погріб з шийкою, літній душ та убиральня), які розташовані по АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, приватних нотаріусів Овчаренко Ірини Жанівни та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10850 грн., а саме, з кожного стягнути по 2170 грн. Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, приватних нотаріусів Овчаренко Ірини Жанівни та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 грн., а саме, з кожного стягнути по 10000 грн..

На адресу суду від приватного нотаруса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О. В. надійшов відзив з котрого вбачається, що відповідач ОСОБА_3 повністю заперечує проти її задоволення, та вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення. Вважає, що уточнена позовна заява є фактично збільшеним

16

розміром позовних вимог, оскільки в ній позивач збільшує лише розмір моральної шкоди з 50 000 грн. до 100 000 грн., інші позовні вимоги залишає без змін. Проте, слід звернути увагу суду, що позивач збільшує позовні вимоги в частині збільшення суми моральної шкоди у розмірі з 50 000 грн. до 100 000 гривень, тобто с кожного відповідача по 20 000 гривень, при цьому мотивуючи та не обґрунтовуючи яку саме моральну шкоду наніс йому він, як відповідач по справі, та в чому вона полягає. А тому вважає, що вимога про збільшення та взагалі про стягнення з приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В. моральної шкоди є необґрунтованою та незаконною, а тому не підлягає до задоволення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Як вже зазначивши в своєму відзиві на позовну заяву, він як відповідач у даній справі, повністю заперечує проти цього позову, та вважає, що позовні вимоги позивача в частині «визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0736 га призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 серія та номер 705 від 20.06.2014 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В. та в частині визнання незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_8 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0736 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по у АДРЕСА_1 індексний номер 13935152 від 20.06.2014 року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В.», не мають підстав для задоволення.

Так, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що «його не залучили до справи, як другого подружжя і таким чином, не виконали рекомендації Міністерства юстиції України, які зазначені у листі № 4208-0-33-11-31 від 13.05.2011 року на ім`я Президента Української нотаріальної палати про те, що при посвідченні договорів відчуження майна, набутого одним із подружжя шляхом приватизації, нотаріус обов`язково повинен залучити до справи згоду другого подружжя на таке відчуження, незалежно від дати набуття ним права особистої приватної власності на майно та набрання чинності Законом України «Про внесення змін до ст.61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, який набрав чинності 08.02.2011 року. А оскільки згоди на відчуження спірної земельної ділянки він не давав, а ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійної заробітку (доходу), то спірна земельна ділянка, яка набута нами за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та призначена для обслуговування купленого нами недобудованого будинку. Однак, зараз він не може користуватися як будинком так і земельною ділянкою для його обслуговування.»

Однак, таке твердження позивача не відповідає дійсності виходячи з наступних обставин.

Так, з рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 вересня 2014 року по справі №382/1464/13-ц (яке долучене позивачем до матеріалів даної справи в якості доказу) вбачається, що при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, судом було

17

встановлено, що « …. земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва та обслуговування жилого будиш господарських будівель та споруд, державний акт на право власності на яку зареєстрований Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійно: користування землею, договорів оренди землі 03 вересня 2010 року, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 »

Вказане рішення набрало законної сили 26 вересня 2014 року, відтак є обов`язковим для виконання.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За вимогами ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 18 ч. 1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Крім того, слід наголосити, що згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Також вважаю, що нотаріус не є належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

При вчинені такої нотаріальної дії як посвідчення угоди про відчуження майна нотаріус

18

не стає учасником цивільних правовідносин між особами договору і не може порушувати цивільних прав, які є змістом цих відносин. Саме сторони угоди є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір, і основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня зацікавленість. Якщо особа вважає, що внаслідок укладання правочину було порушено її права чи інтереси самим фактом укладання правочину, то вона звертається з відповідним позовом до іншої сторони, яка є учасником цього правочину. Нотаріус, що посвідчував правочин, залучається до участі по справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, і не може бути відповідачем в такій категорій справ.

Зазначена позиція викладена у п. 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р.№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Отже, враховуючи вищевикладене, підстав для залучення при вчинені правочину, який на даний час оспорюється позивачем ОСОБА_1 - у нотаріуса не було.

На підставі викладеного, просив відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0736 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 серія та номер 705 від 20.06.2014 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В. та в частині визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_8 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0736 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по у АДРЕСА_1 індексний номер 13935152 від 20.06.2014 року, видане приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В..

На адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на уточнену позовну заяву з котрого вабчається, що відповідач ОСОБА_3 повністю заперечує проти її задоволення, та вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.

По-перше слід вказати, що уточнена позовна заява є фактично збільшеним розміром позовних вимог, оскільки в ній позивач збільшує розмір моральної шкоди з 50 000 грн. до 100 000 грн.. Однак, заявляючи вказану вимогу позивач в порушення норм законодавства не сплачує судовий збір за неї, вважаючи таку вимогу як уточнену. Однак, з такими діями позивача погодитися не можна, а тому вважаємо, що дана заява в цій частині підлягає залишенню без руху.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15 вказав, що вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою, а отже, судовий збір підлягає стягненню як за вимогу майнового характеру

В той же час, слід звернути увагу суду й на те, що позивач не надає належних та допустимих доказів, що саме діями відповідачів було спричинено захворювання на артериріальну гіпертензію 1 ступеня.

Більше того, неможливо встановити, що зазначене позивачем захворювання не є хронічним та є взаємопов`язаним із (як вказує позивач) незаконними діями відповідачів.

Крім того, слід звернути увагу суду й на те, що позивач просить стягнути з кожного з відповідачів моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень, тобто с кожного по 20 000 гривень, при цьому не вмотивувавши та не обґрунтувавши яку саме моральну шкоду кожен із відповідачів наніс саме ОСОБА_1 і чи є вона спір мірною та однаковою для всіх

19

відповідачів.

Відтак, ОСОБА_3 вважає, що вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та незаконною, а тому не підлягає до задоволення.

Крім того, як зазначалось раніше у відзиві на позовну заяву - в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у 2005 році ОСОБА_9 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому купили 60 % недобудованого будинку по АДРЕСА_7 .

Зі слів позивача нібито у 2008 році будівництво вказано будинку було завершено, що підтверджується технічними паспортами 2012 та 2015 років.

У 2010 році ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку кадастровий номер 0:06:020:0047.

Згідно рішення Яготинського районного Київської області від 16.09.2014 було визнано за ОСОБА_9 право власності на частину недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Однак, у 2014 році ОСОБА_2 подарувала приватизовану земельну ділянку ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_9 .. 8 вересня 2017 року ОСОБА_3 ввів будинок до експлуатації, який в подальшому подарував ОСОБА_2 .. Однак, такі правочини позивач вважає недійсними, оскільки вони були вчинені відносно його майна без його згоди.

Однак, з такими доводами позивача не можна погодитися виходячи з наступних обставин.

Так, дійсно 12 червня 2014 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку площею 0,0736 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1 , яка була особистою власністю ОСОБА_2 , та приватизована нею у вересні 2010 року.

В зв`язку з чим, договір дарування земельної ділянки від 12 червня 2014 року за відсутності згоди ОСОБА_1 є дійсним, оскільки законом така згода не передбачена.

Так, в п. 18-2 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 року № 2, «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

В той же час, Законом України «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», ст.61 СК України доповнено ч.5, згідно якої квартири, приватизовані одним з подружжя під час шлюбу, та земельні ділянки, надані безоплатно у власність одному з подружжя, також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Даний закон набрав чинності 08.02.2011 року.

Однак дана норма діяла до 17.05.2012 року, тобто до прийняття Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», яким виключена ч.5 з ст. 61 СК України, а тому приватизоване майно знову стало особистою приватною власністю.

Отже, спільною сумісною власністю подружжя є майно приватизоване з 08.02.2011 року по 17.05.2012 року і підлягає поділу, а майно приватизоване в інший час є особистою власністю дружини, або чоловіка і поділу не підлягає.

Щодо твердження ОСОБА_1 про те, що на спірній земельній ділянці розташований недобудований житловий будинок, який є спільною сумісною власністю, а тому до нього переходить право власності на дану земельну ділянку не заслуговує на увагу суду взгалі, оскільки є необґрунтованим та зводиться до неправильного тлумачення позивачем норм

20

матеріального права, так як зі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України вбачається, що вони

застосовуються у випадку розміщення на земельній ділянці саме будинку, будівлі чи споруди як самостійного об`єкта.

Як вбачається з рішення Яготинскього районного суду Київської області від 16 вересня 2014 року недобудований будинок за адресою: про АДРЕСА_1 , визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, Верховний Суд у по станові по справі № 707/2133/15-ц звернув увагу на те, що: «твердження заявника у касаційній скарзі про те, що на спірних земельних ділянках розташований недобудований житловий будинок, а тому у разі його поділу між подружжям і виділення конкретної частини до особи, яка не має права власності або користування земельної ділянки, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 ЦК України, є необґрунтованим та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права, оскільки зі змісту вказаних норм вбачається, що вони застосовуються у випадку розміщення на земельній ділянці саме будинку, будівлі чи споруди як самостійного об`єкта, тоді як у цій справі на спірних земельних ділянках розташований об`єкт незавершеного будівництва, ступінь готовності якого складає 61 відсоток, який по своїй сутті є сукупністю будівельних матеріалів і не може вважатися житловим будинком.»

Разом з тим, слід вказати, що дійсно, протягом тривалого часу на подарованій земельній ділянці був розташований недобудований будинок, однак будь-яких документів на даний об`єкт у ОСОБА_3 не було.

Під час звернення до БТІ - ОСОБА_3 було повідомлено про те, що будь-якого об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_7 не зареєстровано.

Про наявність рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 вересня 2014 року ОСОБА_3 нічого відомо не було, оскільки ОСОБА_2 не повідомляла його про відносини з колишнім чоловіком.

Відтак, у 2017 році ОСОБА_3 вирішив добудувати за власний рахунок вказаний об`єкт нерухомого майна, в зв`язку з чим ним 3 березня 2017 року було подано до ДАБІ у Київській області повідомлення про початок будівельних робіт.

7 квітня 2017 року ОСОБА_3 був розроблений будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 .

У вересні 2017 року ОСОБА_3 було завершено будівництво будинку, з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та 8 вересня 2017 року він отримав декларацію про готовність до експлуатації об`єкту, яка здійснена на підставі будівельного паспорту.

6 листопада 2017 року вказана декларація була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відтак, з огляду на вказані обставини житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, по АДРЕСА_7 є особистою власністю ОСОБА_3 ..

А тому, підстави для визнання оспорюваних договір недійсними відсутні, оскільки будучи власником цього майна, на власний розсуд та за згодою своєї дружини, ОСОБА_3 розпорядився вказаним майном на користь своєї доньки ОСОБА_2 ..

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

21

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт і будівельних робіт на об`єктах, що належать до I-III категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт проводить орган державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом п`яти робочих днів з дня надходження декларації.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що реєстрація декларації про початок будівництва є обов`язковою умовою для початку виконання будівельних робіт. Відповідальність за повноту та достовірність інформації, наведеної в декларації, несе замовник будівництва (особа, яка подає декларацію).

Відповідно до частини дев`ятої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Згідно із частиною другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

На підставі вищевикладеного, просила відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

На адресу суду надійшов відзив від відповідача приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської обалсті Овчарено І. Ж. з котрого вбачається, що частиною 2 ст. 1 Закону № 3425-ХІІ передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону № 3425-ХІІ передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової

22

практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від

07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, нотаріальних дій.

Закон № 3425-ХІІ поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 3425-ХІІ нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону № 3425-ХІІ, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні.

Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону № 3425-ХІІ. підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом.

Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону № 3425-ХІІ. не є вичерпним.

За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону № 3425-ХІІ. на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обгрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-ХІІ право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

З огляду на вищевказане, вимога позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень є необгрунтованою, оскільки під час посвідчення спірних договорів приватним нотаріусом Овчаренко І.Ж. не було допущено будь-яких порушень вимог чинного законодавства, які б заподіяли позивачу моральну шкоду.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Пунктом З Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Крім того, слід наголосити, що нотаріус не є належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до ст. з ЗУ «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

При вчинені такої нотаріальної дії як посвідчення угоди про відчуження майна нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між особами договору і не може порушувати цивільних прав, які є змістом цих відносин. Саме сторони угоди є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір, і основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня зацікавленість. Якщо особа вважає, що внаслідок укладання

23

правочину було порушено її права чи інтереси самим фактом укладання правочину, то вона

звертається з відповідним позовом до іншої сторони, яка є учасником цього правочину. Нотаріус, що посвідчував правочин, залучається до участі по справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, і не може бути відповідачем в такій категорій справ.

Зазначена позиція викладена у п. 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р.№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

На підставі викладеного, просила відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог в частині: визнання недійсним договір дарування індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 серія та номер 2810 від 22.11.2017 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Овчаренко І.Ж.; визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0736 га призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 серія та номер 2812 від 22.11.2017 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж.; в частині визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0736 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:020:0047, яка розташована по АДРЕСА_1 ; в частині визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 ; в частині стягнення з приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Овчаренко І.Ж моральної шкоди в розмірі 20 000 грн..

Від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Вак О. А. на адресу суду надійшов відзив з котрого вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 повністю заперечує проти його задоволення, та вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення з наступних підстав:

Так, в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у 2005 році ОСОБА_9 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому купили 60 % недобудованого будинку по дров. Корчагіна, 4 (на даний час АДРЕСА_1 .

Зі слів позивача нібито у 2008 році будівництво вказано будинку було завершено, що підтверджується технічними паспортами 2012 та 2015 років.

У 2010 році ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку кадастровий номер 0:06:020:0047.

Згідно рішення Яготинського районного Київської області від 06.09.2014 було визнано за ОСОБА_10 право власності на частину недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Однак, у 2014 році ОСОБА_2 подарувала приватизовану земельну ділянку ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_9 ..

8 вересня 2017 року ОСОБА_3 ввів будинок до експлуатації, який в подальшому подарував ОСОБА_2 . Однак, такі, правочини позивач вважає недійсними, оскільки вони були вчинені відносно його майна без його згоди.

Однак, з такими доводами позивача не можна погодитися виходячи з наступних

24

обставин.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 16 вересня 2014 року по справі №382/1464/13-ц вбачається, що при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, судом було встановлено, що « ….земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва та обслуговування жилого будиш господарських будівель та споруд, державний акт на право власності на яку зареєстрований Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 03 вересня 2010 року, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 »

Вказане рішення набрало законної сили 26 вересня 2014 року, відтак є обов`язковим для виконання.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов 'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За вимогами ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 18 ч. 1 ЦПК У країни судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Крім того, слід наголосити, що згідно частини четвертої статті ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не показуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самЦ особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше щ встановлено законом.

Виходячи з вищевикладеного, дійсно 12 червня 2014 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку площею 1,0736 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_7 , яка була її особистою власністю. В зв`язку з чим, договір дарування земельної ділянки від 12 червня 2014 року за відсутності згоди ОСОБА_1 є дійсним, оскільки законом така згода не передбачена.

Так, в п. 18-2 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ЗСУ від 19.03.2010 року № 2, «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

В той же час. Законом України «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», ст.61 СК України доповнено ч.5, згідно якої квартири, приватизовані одним з подружжя під час шлюбу, та земельні ділянки, надані безоплатно у власність одному з подружжя, також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Даний закон набрав чинності 08.02.2011 року. Однак дана норма діяла до 17.05.2012 року, тобто до прийняття Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», яким виключена ч.5 з ст. 61 СК України, а тому приватизоване майно знову стало особистою приватною власністю.

Отже, спільною сумісною власністю подружжя є майно приватизоване з 08.02.2011 року по 17.05.2012 року і підлягає поділу, а майно приватизоване в іншій час є особистою

25

власністю дружини, або чоловіка і поділу не підлягає.

Щодо твердження ОСОБА_1 про те, що на спірній земельній ділянці розташований недобудований житловий будинок, який є спільною сумісною власністю, а тому до нього переходить право власності на дану земельну ділянку не заслуговує на увагу суду взгалі, оскільки є необґрунтованим та зводиться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права, так як зі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України вбачається, що вони застосовуються у випадку розміщення на земельній ділянці саме будинку, будівлі чи споруди як самостійного об`єкта.

Як вбачається з рішення Яготинскього районного суду Київсі області від 16 вересня 2014 року недобудований будинок за адресою: АДРЕСА_1 , визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, Верховний Суд у по станові по справі № 707/2133/15-ц звернув увагу на те, що: «твердження заявника у касаційній скарзі про те, що на спірних земельних ділянках розташований недобудований житловий будинок, а тому у разі його поділу між конкретної частини до особи, яка не має права власності або користування земельної ділянки, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинну, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 ЦК України, є необгрунтованим та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права, оскільки зі змісту вказаних норм вбачається, що вони застосовуються у випадку розміщення на земельній ділянці саме будинку, будівлі чи споруди як самостійного об`єкта, тоді як у цій справі на спірних земельних ділянках розташований об`єкт незавершеного будівництва, який по своїй суті є сукупність будівельних матеріалів і не може вважатися житловим будинком."

Разом з тим, слід вказати, що дійсно, протягом тривалого часу на подарованій земельній ділянці був розтащований недобудований будинок, однак будь-яких документів на даний об`єкт у ОСОБА_3 не було.

Під час звернення до БТІ - ОСОБА_3 - було повідомлено про те що будь-якого об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_7 не зареєстровано.

Відтак у 2017 році ОСОБА_3 добудував за власний рахунок вказаний об`єкт нерухомого майна, в зв`язку з чим ним 3 березня 2017 було подано до ДАБІ у Київській області повідомлення про початок будівельних робіт.

7 квітня 2017 року ОСОБА_3 був розроблений будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 .

У вересні 2017 року ОСОБА_3 було заваршано будівництво будинку, з господароськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та 8 вересня 2017 року він отримав декларацію про готовність до експлуатації об`єкту, яка здійснена на підставі будівельного паспорту.

У постанові від 25 червня 2021 року по справі № 572/2148/17 Верховний Суд вказав наступне: «доводи касаційної скарги про те, що будівництво магазину розпочалосяу 2008 році і на час розірвання шлюбу будівля магазину мала вигляд одноповерхової споруди є безпідставними та необгрунтованими та спростовуються належними і допустимими доказами, наданими відповідачем, зокрема декларацією про готовність об`єкта до до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією ДАБК у вересня 2014 року, з якої вбачається, що будівництво спірного магазину розпочалося на підставі проектної документації, яку надала Особа-2, та закінчилося у вересні 2014 року"

Відтак, з огляду на вказані обставини житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, по АДРЕСА_8 є особистою власністю ОСОБА_3 .. А тому, підстави для визнання оспорюваних

26

договорів недійсними відсутні.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт і будівельних робіт на об`єктах, що належать до I- III категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт проводить орган державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом п`яти робочих днів з дня надходження декларації.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що реєстрація декларації про початок будівництва є обов`язковою умовою для початку виконання будівельних робіт. Відповідальність за повноту та достовірність інформації, наведеної в декларації, несе замовник будівництва (особа, яка подає декларацію).

Відповідно до частини дев`ятої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Згідно із частиною другої статті 331 ЦК України право власності на новостворенє нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тошо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Крім того, слід звернути увагу суду й на те, що позивач не є стороною спірних правочинів, а відтак за правилами частини 2 статті 215 ЦК України має право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним правочину, якщо він доведе, що є заінтересованою особою та підтвердить, що його права і законні інтереси безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним та проведення реституції його права чи інтереси будуть відновлені.

27

Однак, позивачем не підтверджено порушення спірними правочинами його прав або інтересів.

У постанові Великої Палати верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідачка хоче звернути увагу суду на те, що вона розуміє, що згідно рішення Яготинського районного Київської області від 16.09.2014 за ОСОБА_9 було визнано право власності на 1/2 частину недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Проте, набувши право власності на 1/2 частину недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 , позивач не тільки не провів державну реєстрацію свого правовстановлюючого документу (що передбачено чинним законодавством України), а й не проводив ніяких робіт по його будівництву.

У відповідачки також були відсутні фінанси для того, щоб самостійно завершити будівництво вищевказаного будинку по АДРЕСА_1 , а тому вона була вимушена подарувати земельну ділянку своєму батьку - ОСОБА_3 який за власні кошти добудував об`єкт нерухомого майна та 8 вересня 2017 року отримав декларацію про готовність до експлуатації об`єкту, яка здійснена на підставі будівельного паспорту.

Позовні вимоги ОСОБА_9 базуються лише на скасуванні правочинів: договору дарування земельної ділянки від 20.06.2014 року, повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 03.08.201 року; Декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 08.09.2017 року,- договорів дарування будинку та земельної ділянки від 22.11.2017 року, при цьому позивач не ставить жодного питання та позовної вимоги щодо його порушеного права.

Відповідачка по справі, пропонує вирішити дану справу шляхом проведення відшкодування зі сторони відповідачів - ОСОБА_9 вартості його 1/2 частини недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належало позивачу відповідно до рішення Яготинського районного Київської області від 16.09.2014.

Враховуючи вищевикладене просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні, викладених на час подачі даного відзиву, позовних вимог в повному обсязі.

Від представника ДІАМ на адресу суду надійшов відзив з котрого вбачається, що ДІАМ не погоджується з нею в частині вимог до ДІАМ зокрема щодо скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта та повідомлення про початок виконання будівельних робіт та надає наступні заперечення.

По-перше. Відповідно до частини 1 статті 39 Закон від 17.02.2011 № 3038-УІ «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-УІ) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником

28

декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстраціїзаяви.

Згідно з частиною 1 Статті 41-1 Закон № 3038-УІ державний архітектурно-будівельний нагляд - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, шо здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час провадження ними містобудівної діяльності.

Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду затверджений постановою КМУ від 19 серпня 2015 № 698 (далі - Порядок № 698) у пункті 2 зазначає, що нагляд здійснюється головними інспекторами будівельного нагляду ДІАМ шляхом проведення планових, позапланових, документальних і камеральних перевірок.

Крім того, частина п`ята пункту 15 даного порядку зазначає, шо підставами для проведення позапланової перевірки є: 1) подання об`єктом нагляду письмової заяви про проведення перевірки щодо нього; 2) перевірка виконання об`єктом нагляду припису головного інспектора будівельного нагляду ДІАМ; 3) обґрунтоване звернення фізичної чи юридичної особи про порушення їх прав, визначених законодавством, об`єктом нагляду під час виконання ним повноважень у сфері містобудівної діяльності; 4) письмова вимога правоохоронних органів про проведення перевірки, 5) виявлення за результатами камеральної чи документальної перевірки відомостей про порушення об`єктом нагляду вимог законодавства під час виконання ним повноважень у сфері містобудівної діяльності.

Відповідно до пунктів 23 та 29 Порядку № 698 за результатами планової або позапланової перевірки головний інспектор будівельного нагляду ДІАМ, який проводив перевірку, складає акт перевірки.

Згідно з пунктом 32 Порядку № 698 у випадку якщо рішення об`єкта нагляду порушує вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, таке рішення скасовується або його дія зупиняється в разі можливості усунення виявлених порушень.

Пункт 7 частини 4 статті 41 Закону № 3038-УІ передбачає, що у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, вчинених об`єктами нагляду, головні інспектори будівельного нагляду мають право зупиняти дію рішень, прийнятих об`єктами нагляду відповідно до визначених цим Законом повноважень, які порушують вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності (крім документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництдрм об`єктів), з одночасним поданням позову до суду про скасування такого рішення та подальшим оприлюдненням такої інформації на порталі електронної системи.

Частина 2 статті 39 Закону № 3038-УІ зазначає, що у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі набрання законної сили судовим рішенням про скасування містобудівних умов та обмежень відповідний орган державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду звертається до суду із позовом про скасування реєстрації такої декларації або про припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затверджений постановою КМУ від 13.04.2011 № 461 (далі Порядок № 461). Відповідно до абзацу 8 та 9 пункту 22 даного порядку у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-

29

будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без затвердженого в установленому порядку проекту або будівельного паспорта, а також набрання законної сили судовим рішенням про скасування містобудівних умов та обмежень відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю звертається до суду із позовом про скасування реєстрації декларації.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

Таким чином, Закон № 3038-УІ та Порядок № 461 зазначає, що суб`єктом звернення до суду із позовом про скасування реєстрації декларації є органи державного архітектурно-будівельного контролю. Крім того, дані нормативно-правові акти дають вичерпний перелік підстави такого звернення, серед яких:об`єкт збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для нієї мети; об`єкт збудований без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; об`єкт будований без затвердженого в установленому порядку проекту або будівельного паспорта; набрало законної сили судове рішенням про скасування містобудівних умов та обмежень.

У пункті 42 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.10.2021 по справі №640/11869/20 зазначено, що наявність даних, які не свідчать про самочинне будівництво, не є підставою для скасування реєстрації декларації, однак може бути підставою для притягнення винних осіб до відповідальності іншого характеру.

Аналогічні підходи до застосування зазначених вище актів законодавства викладені, зокрема. Верховним Судом у постановах від 14.03.2018 у справі № 814/1914/16, 26.06.2018 у справі № 826/20445/16, від 18.10.2018 у справі №695/3442/17, від 23.10.2018 у справі № 826/9275/17, від 13.12.2018 у справі № 522/6212/17, від 22.01.2019 у справі № 826/17907/17.

Отже, Законом № 3038-УІ та Порядком № 461 передбачене виключне право органів державного архітектурно-будівельного контролю звертається до суду із позовом про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Крім того, зазначаємо, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 815/4789/16 зроблено висновки про те, що спори, пов`язані зі скасуванням реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та правомірності набуття права власності на об`єкт нерухомості мають приватноправовий характер та повинні розглядатися за нормами ЦПК України. Скасування оскаржуваного рішення ДАБІ за умови реєстрації нерухомого майна за особою, яка стала власником цього майна, не призведе до поновлення прав та інтересів позивача.

По-друге, звертають увагу суду, що у постанові від 21.11.2018 по справі № 127/93/17-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що стала підставою для оформлення замовником будівництва права власності на об`єкт нерухомого майна, вплине на права й обов`язки цього замовника, зокрема, в частині можливості експлуатації відповідного об`єкта нерухомості. А тому належним відповідачем за вимогою про скасування реєстрації декларації цро готовність об`єкта до експлуатації є замовник будівництва (особа, на користь якої така декларація зареєстрована)».

Враховуючи наведене. Велика Палата Верховного Суду зазначила про необґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції про те, що належним відповідачем за вимогою про скасування декларації є Департамент ДАБІ, та погодилась з висновком суду першої інстанції про те, шо належним відповідачем за цією вимогою, як і за вимогами про скасування

30

свідоцтва та рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень, має бути заявник.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду жодних питань по суті спору у справі № 127/93/17 -ц не розглядала, а лише дійшла висновків про належний склад відповідачів у вказаному спорі.

Таким чином, вимоги Позивача щодо скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації помилково адресовані ДІАМ, оскільки належним відповідачем за даним позовом є ОСОБА_2 .

По-третє, відповідно до частин 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частина 1 статті 11 ЦПК України передбачає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення про^ження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи, значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, нов язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Верховний Суд у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 при тлумаченні даних норм дійшов висновку,, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту».

Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (штереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки викладені у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 по справі № 331/6927/16-ц у пунктах 69, 70 дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи

31

інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові, у тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975, заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. тиіаііз тніапбіз рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» від 17.01.2012, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

По-четверте, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу владу або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади.

У повній відповідності до наведеної норми права згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2020 № 218 «Про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції та внееення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі - постанова КМУ № 218) постановлено ліквідувати Державну архітектурно-будівельну інспекцію.

Водночас, у постанові КМУ № 218 відсутні положення про те, що повноваження та функції Державної архітектурно-будівельної інспекції передаються до ДІАМ.

Крім того, як свідчить зміст розділу «Дані про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа» Витягу Єдиного державного реєетру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (долучений до матеріалів справи), ДІАМ України не є правонаступником юридичних осіб.

Відповідно частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєетру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Отже, наведені обставини свідчать про те, що ДІАМ створена шляхом утворення як нового органу влади та згідно з даними Єдиного державного реєетру юридичних оеіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не є правонаступником юридичних осіб публічного або приватного права.

Відповідно до абзацу другого пункту 12 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією мініетеретв, інших центральних органів

32

виконавчої влади, затвердженого поетановою Кабінету Мініетрів України від 20.10.2011 № 1074 (далі - Порядок № 1074) орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійенювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинноеті актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 № 1340 «Деякі питання функціонування органів архітектурно-будівельного контролю та нагляду», яка набрала чинності з 30.12.2020 (далі постанова КМУ № 1340), ліквідовано Державну інспекцію містобудування України і Державну сервісну службу містобудування України та утворено ДІАМ як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Мініетрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а також затверджено Положення про ДІАМ.

При прийнятті постанови КМУ № 1340, не приймалось рішення про передачу повноважень та функцій Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Державної сервісної служби містобудування України до іншого центрального органу виконавчої влади, оскільки, по-перше, остання їх не набула та, по-друге, абзац другий пункту 4 постанови КМУ № 218 втратив чинність 30.12.2020.

Відповідно до пункту 7 постанови КМУ № 1340 постановлено визначити Державну інспекцію архітектури та містобудування України суб`єктом управління індивідуально визначеного майна Державної інепекції містобудування та Державної сервісної служби містобудування Державної архітектурно-будівельної інепекції, які ліквідовуються.

У зв`язку із цим звертають увагу суду на те, що відповідно пункту 1 частини 2 статті 5 Закону України «Про управління об`єктами державної влаеноеті» здійенюючи управління об`єктами державної влаеноеті. Кабінет Міністрів України визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об`єктами державної власності.

Отже, наявність пункту 7 у постанові КМУ № 1340 не є доказом факту правонаступництва між Державною сервісною службою України та Державною інспекцією архітектури та містобудування України, оскільки є розпорядчим актом Кабінету Міністрів України щодо визначення суб`єкта права управління об`єктами державної власності, що залишаться після ліквідації центральних органів виконавчої влади.

У подальшому відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 № 960 "Питання Державної інспекції архітектури та містобудування» (далі - постанови КМУ №960) постановлено погодитися з пропозицією Міністерства розвитку та територій про можливість здійснення Державною інспекцією архітектури та містобудування повноважень і виконання функцій з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Зазначене рішення Кабінету Міністрів України є актом у розумінні пункту 13 Порядку № 1074, а відтак, з 15.09.2021 Державна інспекція архітектури та містобудування України набула спроможності здійснювати повноваження та функції, що закріплені у положенні про неї.

При цьому, у постанові КМУ № 960 відсутні посилання на те, що повноваження та функції якого органу влади Державна інспекція архітектури та містобудування України може здійснювати.

Отже, вищенаведене дає підстави для висновку про те, що ДІАМ України є новоутвореним центральним органом виконавчої влади та не є правонаступником Державної архітектурно-будівельної інспекції.

Згідно відомостей, які містяться в Реєстрі ОСОБА_11 є підписантом ДІАМ та діє виключно в судах України без доручення керівника з правом подання позовів,

33

заяв та клопотань, відзиву, відповіді на відзив, заперечення, апеляційних та касаційних скарг, посвідчення копій документів, без права укладення мирової угоди та визнання позову. Отже, наявність відповідного запису у Реєстрі є належним і достовірним підтвердженням того, що ОСОБА_11 є уповноваженою особою на вчинення будь-яких процесуальних дій від імені ДІАМ в судах України у розумінні статті 62 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 42, 43, 48, 49, 51, 62, 178 ЦПК України, просили суд відмовити в задоволенні позову у справі 382/273/20 в частині позовних вимог до Державної інспекції архітектури та містобудування України.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити, ваажає, що таким чином будуть відновлені його права.

Представник позивача ОСОБА_12 в судовому засідання вимоги позову підтримав, як і викладене у позові та просив їх задоволити, додатково додавши, що позивачем під час шлюбу було добудовано даний будинок, а ОСОБА_3 не добудовував даний будинк, іншого недобудованого житлового будинку на даній земельній ділянці не було. Проте на даний час, позивач не має змоги користуватись даним житловим будинком. Рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 вересня 2014 року вступипло в законну силу та стороною позивача по даній справі не оскаржувалось.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Черних В. О. судовому засідання пояснила, що сторона відповідача заперечує проти цього позову, та вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Так, задоволення позовних вимог у даній справі не призводить абсолютно до жодних юридичних наслідків, не відновлюють та не захищають жодних прав позивача, оскільки спірне майно вже неодноразово було відчужено. У даному конкретному випадку, належним та ефективним способом захисту можливо вважати заявлення позовної вимоги про визнання майнового права та одночасними заявленням вимоги щодо витребування майна на користь позивача (віндікаційний позов). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, провадження № 12-84гс20).

Так, згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню

34

порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 17.07.2008 у справі "Каіч та інші проти Хорватії" зазначено, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Інакше кажучи застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значені має розумітися ефективний захист порушених прав особи.

Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Так, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Задля відновлення ймовірно порушених прав позивача останній має повторно звертатися до суду із позовом до скаржника, що суперечить вищевказаному принципу процесуальної економії.

В той же час, як вже було попередньо зазначено, задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.

Захист порушених прав позивача, який вважає себе власником майна, відчуженого за спірними правочинами, можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувачів цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним.

Наведе узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, зробленими у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 727/9199/16-ц (провадження № 61-15968св19), від 15 грудня 2021 року у справі № 761/8014/17 (провадження № 61-10222св21).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед

35

законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.»

А ткож у спостанові Верховного Суду від 1 лютого 2021 року по справі № 357/4303/18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 14 листопада 2018 року по справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 25 травня 2020 року по справі № 554/8080/16-ц,

від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, від 1 лютого 2021 року по справі №357/4303/18, від 27 липня 2022 року у справі № 607/14871/20, від 10 листопада 2021 року у справі № 206/1198/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 183/900/17, від 22 червня 2022 року у справі № 450/2348/18 «…такі вимоги не є необхідним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, оскільки їх задоволення не забезпечить поновлення порушеного права позивача. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, то вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними.»

Таким чином, з огляду на вищевказані обставини, просили відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач приватний нотаріус Бориспільського районного округу Київської області Овчаренко І. Ж. в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду направила заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач приватний нотаріус Бориспільського районного округу Київської області Черних О.В. в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вак О. В. в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи належним чином повідомлена.

Представник Державної інспекції архітектури та містобудування України в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи належним чином повідомлений.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по псраві, свідків, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, з показань свідка ОСОБА_13 даних в судовому засіданні вбачається, що позивач по справі здійснював добудову будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , який він під час шлюбу придбав з колишньою дружиною, та позивач по справі робив бетонну стяжку полів, утеплення будинку, гідроізоляцію, здійснювалась обшивка в будинку гіспокартоном, а також доски затягували разом з позивачем. У 2012 році виготовлявся позивачем по даній справі технічний паспорт на даний будинок для подальшого введення в експлуатацію, і він особисто виготовляв даний технічний паспорт на даний час, пам`ятає, що договір купівлі - продажу недобудованого будинку був присутній, і він бачив рішення суду.

36

Не пам`ятає чи факт реєстрації проводився, можливо якщо приймався будинок в експлуатацію лише тоді в реєстр вносилося. Він особисто був присутній у будинку, обміри здійснював. У 2012 році даний будинок був готовий до експлуатації на 99 %, вікна, двері, газопостачання, вода були присутні в будинку і позивач з дружиною на той час і дитиною проживав там. Паркан з металопрофілю був присутній на той час. Погріб також був присутній на той час. Даний будинок добудував позивач по справі.

З показань свідка ОСОБА_14 даних в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_3 у 2017 році звертався щодо виготовленя будівельно-технічного паспорта щодо нового будівництва для введення його в експлуатації. Даний будинок існував, але в якому стані він був, дозвіл надавався щодо введення в експлуатацію. При цьому нового будинку ніхто не будував і ОСОБА_3 також нового не будував. Він ставив свій підпис на будівельному паспорті. ОСОБА_3 подавав відповідну заяву для будівництва. Робилась схема забудови, а також план будинку і розташування господарських будівель та споруд. Заповнювались розділи ті, які повинні бути заповнені щодо ескізів по забудові земельної ділянки. Ексізи різняться в залежності від того чи це добудова, чи перебудова, чи самочинне будівництво. Йому невідомо чи бажав знесення будинку що був, ОСОБА_3 чи ні. Він особисто на місце розташування виїздив даного будинку, будинок був, можливо в стані недобудованому, але будівля була присутня. Був будівельний паспорт, документи щодо права власності на земельну ділянку, і ескізні наміри, що бажає людина будувати. В разі якщо недобудований будинок, то точно не пам`ятає, але достатньо відповідного документу, щодо прова власності на земельну ділянку, на якій знаходиться недобудований будинок.

З показань свідка ОСОБА_15 даних в судовому засіданні вбачається, що позивач по справі звертався щодо технічного паспорту відносно будинку, а також щодо допомоги у підготовці декларації, її заповненні про введення в експлуатацію будинку. Це могло бути до 2015 року. Саме позивач звертався щодо підготовки деклараці по введенню в експлуатацію будинку. Відомо що виготовляв ОСОБА_3 будівельний паспорт, але вона не приймала участі у його виготовленні. Виготовляється схема забудови. Чи проектування або завершеного будівництва. Виготовляється на основі того що надає забудовник. Ескізені наміри присутні, а чи побудовано були чин і вона не цікавилась та не здійснювала виїзд на місце, оскільки це не входило в її обов`язки. Техний паспорт виготовляється, якщо будинок добудований. Була декларація про введення в експлуатацію. Процедури різняться введення в експлуатацію в залежності від того чи це самочинне будівництво чи добудова. В разі якщо відмова є щодо введення в експлуатацію будинку, то в ній вказуються причини такої відмови.

З показань свідка ОСОБА_16 даних в судовому засіданні вбачається, що він знає позивача по справі, та був біля будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , який добудував позивач по справі, оскільки купив його з колишньою дружиною, з якою на той час перебував у шлюбі. Паркану не було, його поставив позивач по справі. Також він встановив вікна, двері, провів воду до будинку, бетонну стяжку робив, всі комунікації, це було біля восьми років потому. Позивач на той час після того як все це зробив, то проживав на той час зі своєю сім`єю в даному будинку, оскільки даний будинок був добудований і він був у нього, коли позивач проживав в даному будинку. ОСОБА_3 не будував нового будинку на даній земельній ділянці, а також не добудовував даний будинкок, його добудував позивач по даній сраві. ОСОБА_3 під`їздив до даного будинку, але він не бачив, що ОСОБА_3 здійснював будівництво даного будинку. Проте бачив, як позивач по справі здійснював у будинку обшивку гіпсокартоном стін та потолку, грунтвальні роботи здійснював, бетонну стяжку, паркан робив та зварювальні роботи відносно паркану.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених

37

законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Так, судом в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_9 та є учасником бойових дій (а.с. 12-14, 53, 105-107, 122 том № 1, 24-26, 42 том № 3).

Відповідно до довідки виданої Яготинською міською радою № 133 від 06.12.2019 року, копії архівного витягу, з котрої вбачається, що АДРЕСА_2 (а.с.15, 86 том № 1).

З копії декларації про готовність до експлуатації об`єкта будівництва, якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 03.08.2017 року та копії технічного паспорта від 22.06.2017 року (а.с.16-21, 121 том №1, 41 том № 3) вбачається, що ОСОБА_3 подає дану декларацію відносно будинку, що розташований в АДРЕСА_2 .

У 2005 році позивач по справі та ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та придбали у ОСОБА_4 недобудований будинок по АДРЕСА_1 готовністю 60% до експлуатації (а.с.22-27, 108 том № 1, 27 том № 3) на який був виготовлений технічний паспорт від 23.10.2012 року на ім`я ОСОБА_2 (а.с.28-31, 111-120 том № 1, 30-33 том № 3). Також на даний будинок був виготовлений технічний паспорт від 01.07.2015 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.32-39, 100, 125-129 том № 1, 45-49, 45-49 том 3).

З копії заяви (а.с.40-41 том № 1) вбачається, що ОСОБА_1 звертається до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції, щодо скасування права на початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації відносно ОСОБА_3 , та йому надано відповідь на дану заяву (а.с.42-43 том № 1).

З копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації (а.с.44-48 том № 1) вбачається, що дана декларація подається ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 18.08.2015 року та відповідо листа від 01.09.2015 року повернуто дану декларації на доопрацювання (а.с.49 том №1).

Відповідно до копії рішення Яготинського районного суду Київської області від 16.09.2014 року, копії державного акту (а.с.50-52, 109-110 том № 1, 28-29 , 40 том № 3), що вступило в законну силу 26.09.2014 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації про визнання майна спільною сумісною власністю, задоволено частково та недобудований будинок, що розташований в АДРЕСА_1 визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У решті позовних вимог відмовлено. Та в даному рішенні встановлено, що земельна ділянка, що розташована в АДРЕСА_1 , що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ..

З копії будівельного паспорта (а.с.54-72 том №1) вбачається, що замовником даного

38

паспорту відносно будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , датою виготовлення є 07.04.2017 року.

З копії листа (а.с.75 том № 1) вбачається, що замовником по під`єднанню до Яготинської міської мережі централізованого водопостачання була ОСОБА_2 , то було під`єднано водопостачання до будинку, що розташований по АДРЕСА_2 01.07.2008 року.

З копії листа (а.с.76 том № 1) вбачається, що замовником будівельного паспорта і власником земельної ділянки є ОСОБА_3 , щодо житлового будинку та земельної діялнки, що розташовані по АДРЕСА_1 . Власником будинку є ОСОБА_3 , та акт готовності закінченого будівництвом даного індивідуального житлвоого будинку було зареєстровано в Державній архітектурно будівельній інспекції у вересні 2017 року.

До маретіалів справи для обргунтування вимог щодо моральної шкоди позивачем надано виписки з історії хвороби, листка непрацездатності та копій з амбулаторної картки хворого з котрих вбачається, що ОСОБА_1 має діагноз Артеріальна гіпертензія І ст. Ризик помірний. (а.с.77-85 том №1).

З копії договору (а.с.91, 92 том №1, 38-39 тогм № 3) вбачається місце роботи ОСОБА_2 ..

З копії ухвали слідчого судді Яготинського районного суду Киїської обалсті від 09.07.2019 року (а.с.123 том №1, 43-44 том № 3) вбачається, що зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 ..

На виконання ухвали від 26.11.2021 року від приватного натаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Овчаренко І. Ж. надійшли документи на підставі яких посвідчено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_17 приватним нотаріусом 22.11.2017 року за реєстровим номером № 2810 та № 2812 від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , де з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вбачається, що право власності на даний будинок чи частину будинку чи право на даний будинок не зареєсровано за ОСОБА_1 (а.с.153-200, том № 2, 13-19, 35-37 том № 3).

З копії рішення Яготинського районного суду Київської обалсті від 01.04.2023 року (а.с.213 том №2) вбачається, що щлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що був укладений 23.07.2004 року, розірвано.

На виконання ухвали від 26.11.2021 року від приватного натаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Черних О. В. надійшли документи на підставі яких посвідчено договір дарування земельної ділянки від 20.06.2014 року за реєстровим номером № 705 між ОСОБА_2 та ОСОБА_18 (а.с. 201-225, том № 2).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відтак належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про

39

те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Що стосується суб`єктного складу сторін у справі, то в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 325/1141/18 вказано, що у порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Відповідно до висновків викладених у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року; близькі за змістом приписи були викладені у частинах першій і третій статті 12 ЦПК України у редакції, що була чинною до 15 грудня 2017 року). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року; частина перша статті 29 ЦПК України в редакції, чинній до цієї дати). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року; частина друга статті 30 ЦПК України у редакції, чинній до цієї дати). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)). Велика Палата Верховного Суду вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивача виник саме з фізичною особою з приводу порушення нею

40

його права власності на майно внаслідок дій останньої щодо реєстрації за нею такого права. Позивач не зазначив, яка із заявлених вимог звернена до державної нотаріальної контори, яку позивач визначив співвідповідачем. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи спір виник саме між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко Ірина Жанівна, Приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних Олег Валерійович є неналежними відповідачами по даній справі з огляду на вище викладене.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Обставини щодо належності на праві особистої приватної власністі ОСОБА_2 земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 , що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, встановлені відповідно до рішення суду Яготинського районного суду Київської області від 16.09.2014 року, яке вступило в законну силу та не було оскаржено сторонами. Таким чином, з врахуванням викладеного та вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України, позовні вимоги, що стосуються даної земельної ділянки не підлягають до задоволення.

Правовідносини в сфері проведення державної реєстрації речових прав та їх обтяжень регламентовано положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року за №1127.

Повноваження Міністерства юстиції України, в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визначені в ст. 7 Закону.

Зазначеною нормою передбачено, що до повноважень Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації належить, в тому числі, формування державної політики у сфері державної реєстрації; розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України та прийняття обов`язкових до виконання рішень, пепедбачених ним Законом.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на момент виникнення правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно вимог ст. 4 вище вказаного Закону (в редакції станом на момент виникнення правовідносин) державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного

41

користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно та інші обтяження

За змістом ст. 11 вказаного Закону (в редакції станом на момент виникнення правовідносин) державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

В силу вимог ч. 4 ст. 18 вказаного Закону (в редакції станом на момент виникнення правовідносин) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у випадках подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному у п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону, інформації про зареєстровані до 01.01.2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, якщо наявність такої інформації є необхідною для державної реєстрації прав.

Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації та передбачених ст. 27 Закону та Порядком.

Також п. 9 ч. 1 ст. 27 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 16.09.2014 року не було зареєстровано своє право щодо частини недобудованого житлового будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/235/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) викладені такі правові висновки.

В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом), зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та

42

підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.

Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.

Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

Таким чином, заявлені вимоги позивачем стосуються лише визнання недійсним договору дарування, визнаня незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, скасування Державної реєстрації Декларації про готовність до експлуатації об`єкта будівництва, скасування реєстрації повідомлення про виконання будівельних робіт, проте позивачем не ставляться одночасно вимоги пов`язані з визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Таким чином, фактично не відновлюються права, які вважає позивач порушеними і не є ефективним способом захисту його порушених прав, але позивач стверджує, що в такому разі його порушені права підлягають відновленню, проте з такими аргументами погодитися не можна враховуючи вище викладене, оскільки задоволення позовних вимог не зумовлює автоматичного визнання за позивачем права власності на частину даного будинку, а також враховуючи наступне.

Так, 03 лютого 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 814/944/18, адміністративне провадження №К/9901/68912/18 (ЄДРСРУ № 94602478) досліджував питання щодо наслідків скасування декларації про готовність до експлуатації вже після реєстрації права власності.

43

Аналіз вищенаведених норм законодавства дає колегії суддів підстави для висновку про те, що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» і Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю надано право скасовувати декларації про готовність об`єкта до експлуатації у разі виявлення інспекцією факту подання недостовірних даних, наведених у такій декларації.

Про скасування декларації інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю видається відповідний розпорядчий акт (у даному випадку - наказ). При цьому, після скасування реєстрації декларації, замовник не позбавляється права повторно подати таку декларацію у відповідності з вимогами законодавства.

Слід врахувати й те, що реєстрація декларації підлягає скасуванню у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання не будь-яких недостовірних даних, а лише тих, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом (постанова Верховного Суду від 05.12.2019 у справі №818/878/16).

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких, провадиться державна реєстрація права власності, яке вони посвідчують.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 29.01.2020 у справі № 922/900/19, від 13.01.2020 у справі № 910/24473/16, від 17.04.2019 у справі № 916/641/18, від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18 та від 10.04.2018 у справі № 927/849/17, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Отже, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво як посвідчувальний документ втрачає свою юридичну силу і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Перелік підстав, за яких об`єкт вважається самочинним будівництвом, наведено у статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і пункті 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Разом з цим, згідно п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 9 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою для оформлення права власності на нього.

Після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 19 вересня 2018 року у справі №804/1510/16, від 02 жовтня 2018 року у справі №465/1461/16, від 07.11.2019 у справі № 916/2825/18 та від 01 жовтня 2019 року у справі №826/9967/18.

Тобто, як зазначив Верховний Суд у постанові від 12.06.2019 р. у справі № 916/1986/18 отримання право власності виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення. Скасування декларації про готовність об`єкта будівництва не скасовує держреєстрацію права власності на нерухомість.

44

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Враховуючи, що Верховний Суд у своїх постановах уже викладав висновки щодо питання, порушеного у касаційній скарзі, зокрема щодо ефективного способу захисту порушеного права у справах із подібних правовідносин, колегія суддів не вбачає необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) та передачі справи, яка є предметом перегляду, на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, позивач за час шлюбу не набув права власності на даний будинок та не ввій його в експлуатацію, відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 16.09.2014 року недобудований будинок, що розташований в АДРЕСА_1 визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , таким чином для ефективного списобу захисту свого порушеного права, він мав право звернутися із позовом з врахуванням вимог ст.331 ЦК України, яка передбачає, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної

45

реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.

Чи врахувати вимоги ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (постанову Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

В постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх

46

фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, до розгляду якої було зупинено провадження в цій справі.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 148 постанови). Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається (пункт 154 постанови). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати

47

Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № НОМЕР_4, пункти 40-43)). Велика Палата Верховного Суду вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства (пункти 183-188 постанови).

Отже з врахуванням того, що позивачем було обрано не ефективний спосіб захисту, то заявлені вимоги щодо моральної шкоди не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 81, 82, 258-259, 263, 265, 268, 354, 141 ЦПК України, ст.ст.23, 203, 1167 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної інспекції архітектури та містобудування України, ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко Ірини Жанівни, Приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних Олега Валерійовича про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 29 червня 2023 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кисіль О.А.

48