Провадження № 22-ц/811/211/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 ОСОБА_4 звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Шемечко І.Я., зареєстровано в реєстрі №560, ОСОБА_6 продав, а вона купила житловий будинок АДРЕСА_1 . Разом з Будинком було придбано земельну ділянку на якій знаходиться будинок, площею 0,071 га, кадастровий номер :06:005:0504, згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Вказувала, що станом на момент продажу Будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 час від часу проживав в ньому без реєстрації разом з дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_1 . Одразу, після продажу, ОСОБА_6 , попросив трохи зачекати, щоб вони мали можливість зібрати речі, та спокійно без поспіху переселитись, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер.

Стверджувала, що після смерті ОСОБА_6 , в будинку залишились відповідачі, які відмовились виселятись добровільно. Однак, вона стала власником даного житлового будинку, а спільне проживання сторін суперечить її інтересам, у зв`язку з чим не вбачає подальших підстав для проживання у належному їй будинку відповідачами.

Просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди в користування ОСОБА_4 , паспорт № НОМЕР_1 виданий Шевченківським РВЛМУУМВС України у Львівській області, будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 із зазначеного будинку.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди в користування ОСОБА_4 , паспорт № НОМЕР_1 виданий Шевченківським РВЛМУУМВС України у Львівській області, будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із зазначеного будинку.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 із зазначеного будинку.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такою, що втратила право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено усунути перешкоди в користування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із зазначеного будинку.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 понесені судові витрати у розмірі 4408 /чотири тисячі чотириста вісім/ гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 понесені судові витрати у розмірі 4408 /чотири тисячі чотириста вісім/ гривень 00 коп.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі , що у позовній заяві ОСОБА_4 наводить аргументи про те, що вона придбала будинок, жодним чином не обумовлюючи, що фактично договір укладався між родичами, а саме позивачка ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 , були одружені з двома рідними братами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . При чому, договір укладений саме на вкрай невигідних умовах для продавця (під впливом тяжких обставин та при відсутності повного розрахунку та без наявності іншого житла у продавця).

Відповідно до укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку, а саме п. 3.1 Продавець покійний ОСОБА_6 зобов`язувався звільнити будинок в належному технічному стані, провести усі розрахунки по сплаті комунальних послуг до 08.05.2020 року. Позивачці покупцю за цим договором на той момент було достовірно відомо, що в будинку проживають відповідачі, що зокрема ОСОБА_1 - донька покійного ОСОБА_6 , проживає там з народження, з цього будинку її водили у садок, школу, і на подальше навчання і планів так само як і в її матері - відповідачці по справі ОСОБА_2 виїздити з будинку нема і не було.

До часу смерті покійного ОСОБА_6 ніхто не ставив питання щодо виселення його чи членів його сім`ї. І, очевидно, якщо б він прожив ще багато років, то ніхто б жодних питань з приводу виселення не ставив би.

Просять скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити. Судові витрати просять стягнути з відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку зареєстрованого в реєстрі за №558 від 08 травня 2020 року ОСОБА_6 (продавець) з однієї сторони та ОСОБА_4 (покупець) з другої сторони, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору домовились про таке:

згідно п. 1 Договору продавець передав (продав) належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , у власність Покупцеві, а Покупець прийняла (купила) будинок і сплатила за це обговорену даним Договором грошову суму.

згідно п. 2.1. Продаж вчинено за 973 400,00 гривень, які повністю оплачені Покупцем Продавцю до посвідчення даного договору. Розрахунок проведено згідно чинного законодавства. Підписанням даного Договору Продавець стверджує про відсутність будь-яких матеріальних претензій до Покупця щодо розрахунку за вищевказаний будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

З моменту укладення договору купівлі-продажу та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у вищевказаному житловому будинку продовжують проживати, без реєстрації, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується Актом ЛКП «Балатон-409» від 25.11.2021 року

Відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , яка згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 червня 2022 року належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно письмових Пояснень відповідачів наданих ВП №1 Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області, відповідачі, вважають даний житловий будинок власністю покійного ОСОБА_6 та відмовляються його покидати без наявного на це рішення суду.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Статтею 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63).

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Нормами ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну

В даному випадку спір виник між власницею будинку, та особами, які не зареєстровані у ньому, але продовжували користуватись зазначеним нерухомим майном як члени сім`ї колишнього власника будинку.

В Постанові від 25 липня 2018 року (№ 638/13030/13-ц) Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у постановах від 02 жовтня 2019 року (№ 644/6646/14-ц) та від 25 лютого 2021 року (№ 761/26620/16?ц).

За наведених обставин, враховуючи, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 .

Крім того, виселення не завдасть шкоди правам та охоронюваним інтересам відповідачів, оскільки такі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Встановлено, що на розгляді Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа №466/8351/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, однак на момент ухвалення оскаржуваного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2022 року та на час перегляду даної справи судом апеляційної інстанції презумпцію правомірності укладення договору купівлі-продажу житлового будинку зареєстрованого в реєстрі за №558 від 08 травня 2020 року не спростовано.

Відтак, доводи апеляційної скарги з приводу того, що договір купівлі-продажу спірного житла укладено на невигідних умовах для продавця під впливом тяжких обставин та при відсутності іншого житла не спростовують висновків суду першої інстанції оскільки оспорення законності укладення договору купівлі-продажу житлового будинку зареєстрованого в реєстрі за №558 від 08 травня 2020 року не є предметом спору у даній справі, інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.