ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м.Суми

Справа №588/397/22

Номер провадження 22-ц/816/401/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кручек Ольги Олександрівни на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 05 січня 2023 року в складі судді Щербаченко М.В., ухвалене в м. Тростянець, повний текст рішення складено 09 січня 2023 року,

в с т а н о в и в:

15.06.2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кручек О.О. звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:

1) визнати спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділити в частках по 1/2 позивачу та відповідачці наступне майно: чайник електричний Tefal K0150F30, дрель Sturm CD3212L акумуляторна, холодильник Whirlpool WBE3114W, невикористані (повернуті) кошти від медичної програми лікування безпліддя «Програма ЕКЗ «Щасливе очікування» за договором з ТОВ «НЕОМЕД 2007» (медичний центр «Мати та Дитина») № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій) в сумі 45 520 грн;

2) Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28 420,50 грн. як вартість частки у спільному сумісному майні подружжя.

Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 08.05.2015 року по 15.06.2019 року. За час шлюбу за спільні кошти у спільну сумісну власність було придбано чайник електричний Tefal K0150F30, дрель Sturm CD3212L акумуляторна, холодильник Whirlpool WBE3114W. Вказана побутова техніка була вивезена з квартири відповідачкою, жодних коштів позивачу не сплачено.

Крім того, зазначає, що подружжям під час шлюбу був укладений 15.01.2019 договір з ТОВ «Неомед» про надання медичних послуг із застосуванням репродуктивних технологій. Оскільки укладення такого договору було обумовлено безпліддям позивача ОСОБА_1 , тому саме він сплачував кошти за ці послуги в сумі 56 900 грн. Так як процедура ЕКЗ не відбулась, шлюб між сторонами був розірваний, а невикористані кошти від медичної програми лікування безпліддя за указаним Договором були повернуті на рахунок відповідачки в АТ «Приватбанк» в сумі 45 520 грн з відрахуванням вартості аналізів, додаткових послуг.

Указані кошти відповідачка позивачу не повернула, одноособово використовує побутову техніку та кошти від репродуктивної програми.

Посилаючись на вказані обставини, просить позов задовольнити.

Тростянецький районний суд Сумської області рішенням від 05 січня 2023 року позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи відсутність належних і достовірних доказів про місцезнаходження чайника, дрелі та холодильника, а також ненадання ОСОБА_1 належних доказів дійсної вартості усього спірного майна на час розгляду справи з урахуванням ступеню зносу речей, відтак дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог стосовно поділу в рівних частках по 1/2 позивачу та відповідачці вказаного спірного майна та стягнення з відповідачки на користь позивача половини їх первісної вартості на момент придбання.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідачки половини грошових коштів, повернутих від медичної програми лікування безпліддя, суд вказав на те, що сума 56 900 грн є сумою спільних боргових зобов`язань сторін справи, які виникли під час шлюбу, а частково повернуті кошти в сумі 45 520 грн, які після повернення за своєю природою не втратили після повернення статусу запозичених сторонами в інтересах сім`ї, а тому мали бути повернуті спільно в рахунок погашення кредитної заборгованості по кредитній картці відповідачки, а також на погашення боргів перед родичами подружжя. При цьому позивачем не доведено, що відповідачка повернуті на її рахунок кошти в сумі 45 520 грн використала на власний розсуд проти його волі і не в інтересах сім`ї, ним не спростовано презумпцію його згоди на використання спірних коштів на погашення від імені подружжя боргових зобов`язань, які виникли під час шлюбу.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кручек О.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити; судові витрати покласти на відповідачку.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що відповідачка визнала, що чайник електричний та холодильник є об`єктами їх спільної сумісної власності, які набуті в період шлюбу, що також підтверджується поданими позивачем чеками про їх придбання до розірвання шлюбу.

Зазначає, що твердження відповідачки, що вона перерахувала 25 657 грн матері позивача ОСОБА_4 як компенсацію вартості 1/2 невикористаних коштів від процедури ЕКЗ не підтверджено документами зі сторони відповідачки та не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. Він стверджує, що відповідачка з його матір`ю займалися продажем вартісного пластикового посуду і надіслання цих коштів є їх особистими розрахунками за посуд. На його думку, відповідачка мала особисто йому повернути ці кошти, які давали йому родичі. Відповідно до виписки з рахунку відповідачки його батьки перерахували на картку 5000 грн, а тому, на якій підставі ОСОБА_4 отримала від відповідачки 25 657 грн залишилось невстановленим судом, оскільки не підтверджено жодним доказом.

Вказує на те, що відповідачка не надала жодних доказів перерахування (передачі) ОСОБА_1 1/2 частини з 45 520 грн, так само не надала доказів узгодження з чоловіком способу розпорядження спільним сумісним майном подружжя. Договір ЕКЗ був укладений в інтересах сім`ї, кошти вкладались особисті членів подружжя та спільно були запозичені у родичів подружжя, а розпорядження невикористаними коштами відбулося без відома позивача.

Вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки визнав заявлене спірне майно спільною сумісною власністю, проте не здійснив його поділ.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, здійснити розподіл судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів в сумі 496,20 грн. Наголошує на тому, що стороною позивача не наводиться жодного доказу того, що спірне майно було вивезено відповідачкою. У відповідності до зібраних доказів у справі випливає, що на час припинення спільного проживання сторін, заявлене до поділу майно, залишилося у позивача. Навести будь-які достовірні дані стосовно місця знаходження спільно нажитого майна, яке на момент припинення шлюбних відносин перебувало у володінні позивача, він не може, а отже тягар втрати цього майна має бути покладений саме на нього. Стосовно повернутих коштів за надання медичних послуг, зазначає, що сторона позивача помилково вважає вказані кошти спільно нажитим майном подружжя і просить стягнути їх половину на користь позивача. Твердження позивача, що внесені 20 000 грн це його заощадження від заробітків, а решта - сума позичена у його родичів, є голослівними та не підтверджуються жодними доказами. Повернувши кошти матері позивача, відповідачка виконала солідарний обов`язок подружжя перед їх кредиторами, а отже вимога про поділ повернених коштів є безпідставною.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони по справі з 08.05.2015 року по 15.06.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12; 15).

Подружжя проживало і було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка була знята з реєстрації за указаною адресою 14.05.2019 року (а.с. 20).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони визнали, що за час шлюбу 15.07.2015 був придбаний холодильник Whirlpool WBE3114W вартістю на момент придбання у ТОВ «Чернігівторг» 9299 грн 00 коп., який був оплачений за рахунок кредиту, який був отриманий відповідачкою ОСОБА_2 у ПАТ «Акцент-Банк» 16.07.2015 року строком на 06 місяців до 15.01.2016 року та оплатою в день придбання товару 4000 грн (а.с.11,; 72-76).

Також під час шлюбу сторонами спільно придбано 16.12.2018 року електричний чайник Tefal К 0150F вартістю на момент придбання 554 грн (а.с.16; 19).

Позивач ОСОБА_1 07.02.2017 року придбав акумуляторну дрель Sturn CD 3212L вартістю 3174 рос. руб., яку як зазначила ОСОБА_2 чоловік придбав без її відома і додому не приносив, але відповідачка не заперечила віднесення дрелі до спільного майна подружжя (а.с.13; 17).

Сторонами по справі під час шлюбу був укладений договір з ТОВ «НЕОМЕД 2007» (медичний центр «Мати та Дитина») № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій за програмою лікування «Програма ЕКЗ «Щасливе очікування», за умовами якого вартість послуг становить 56 900 грн. Відповідно до пункту 1.5 Договору перший платіж 50% сплачується до 15 січня 2019 року, другий платіж - до 28 лютого 2019 року (а.с.4-7; 9; 10).

З виписки по картці ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 установлено, що з указаної картки відповідачки на рахунок клініки «Мати та Дитина» 15.01.2019 було перераховано 20 000 грн, а 28.02.2019 року 36 900 грн (а.с.62-64).

Після розірвання шлюбу сторонами на підставі підписаного представником ТОВ «НЕОМЕД 2007» та відповідачкою 20.06.2019 року акту на картковий рахунок ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 від ТОВ «НЕОМЕД 2007» 02.07.2019 надійшли кошти в сумі 45 520 грн (а.с.58).

Позивач 07.10.2020 звертався до Деснянського районного суду міста Чернігова з позовом про стягнення з ОСОБА_2 коштів в сумі 62 950 грн за послуги репродуктивної медицини, у тому числі в сумі 45 520 грн. повернутих відповідачці за договором з ТОВ «НЕОМЕД 2007» від 15.01.2019 року, які як він стверджував були сплачені за його рахунок.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігів від 20.11.2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у справі № 750/9083/20 залишено без задоволення у зв`язку з не доведенням позивачем на виконання вимог статті 81 ЦПК України, що кошти в сумі 56 900 грн. перераховані медичному закладу, є його особистою власністю і були передані відповідачці в тимчасове користування; судом роз`яснено позивачеві право вимагати стягнення коштів в порядку поділу майна подружжя (а.с.67-68; 103-104).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 370 ЦК України у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин 1 та 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (частина друга статті 69 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поділ майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.

Стосовно вимог ОСОБА_1 щодо поділу по 1/2 йому та відповідачці чайника електричного Tefal K0150F30, дрелі Sturm CD3212L акумуляторної та холодильника Whirlpool WBE3114W, та стягнення з ОСОБА_6 половини вартості вказаного спірного майна, дійсно відповідачка не заперечувала з приводу віднесення вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. Однак доводи позивача з приводу того, що відповідачка вивезла вказане спірне майно з квартири не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. В свою чергу відповідачка спростовує ці обставини.

Показання ОСОБА_7 , яка на даний час є дружиною позивача, а на час перебування сторін по справі у шлюбі, була їх сусідкою та бувала в їх квартирі, здебільшого за відсутності відповідачки, з приводу того, що відповідачка вивезла холодильник та чайник, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки вона не була очевидцем цих обставин, а її показання ґрунтуються на повідомлених позивачем відомостях.

Крім того, суд зауважує, що позивач наголошує на тому, що відповідачка вивезла спірне майно у квітні 2019 року, проте, звертаючись до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідачки про стягнення з неї сплачених коштів за процедуру ЕКО, у жовтні 2020 року він у позові вказував лише на те, що відповідачка забрала спільні речі (посуд), а щодо того, що вона вивезла спірне майно ще у квітні 2019 року він не зазначав.

Отже жодних доказів існування цього майна на даний час позивачем не надано.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності жодних належних та достовірних доказів місця знаходження спірного майна, оскільки наданими доказами підтверджується факт щодо його придбання, але враховуючи заперечення сторін щодо знаходження цього майна у одного і другого, відсутні підстави для задоволення вимог стосовно поділу цього майна, бо не може бути предметом поділу майно подружжя, яке відсутнє на час вирішення спору в судовому порядку.

З приводу вимог позивача про стягнення з ОСОБА_6 на його користь половини грошових коштів, повернутих від медичної програми лікування безпліддя «Програма ЕКЗ «Щасливе очікування» за договором з ТОВ «НЕОМЕД» (медичний центр «Мати та Дитина) за договором № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, пред`являючи вказану вимогу, наголошував на тому, що оскільки причиною укладення вказаного договору було його безпліддя, тому саме він сплачував кошти за проведення такої процедури на загальну суму 56 900 грн. Фактично процедура ЕКЗ жінки не відбувалася та у зв`язку із розірванням шлюбу 02.07.2019 року клініка повернула відповідачці кошти в сумі 45 520 грн з відрахуванням вартості аналізів та додаткових послуг, вартість яких за договором не поверталась. Відповідачка жодних коштів йому не повернула.

Крім того, в ході судового розгляду в суді першої інстанції позивач стверджував, що перший внесок 20 000 грн був внесений за рахунок його заощаджень від заробітків, а іншу частину коштів він позичив у своїх батьків, сестри та брата.

Жодних доказів на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 суду не надав.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що пояснення свідка ОСОБА_8 з приводу того, що вона бачила як сторони по справі через термінал вносили велику суму коштів, не є свідченням того, що вказані кошти є особистими заощадженнями позивача чи коштів подружжя, які не були запозичені ними спільно.

В свою чергу відповідачка заперечувала обставини вказані позивачем та наголошувала на тому, що у них не було власних коштів для оплати медичних послуг, а тому вказані послуги були оплачені за рахунок коштів позичених у родичів подружжя та кредитних коштів з її картки. Вказані обставини підтверджуються випискою з банківського рахунку відповідачки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки кошти в сумі 56900 грн були запозичені спільно подружжям в інтересах сім`ї для оплати медичних послуг процедури ЕКЗ, то частково повернуті клінікою кошти в розмірі 45 520 грн, за своєю правовою природою не втратити статусу спільно запозичених коштів, а тому мали бути повернуті в рахунок погашення кредитної заборгованості по картці відповідачки та на погашення боргів подружжя перед їх родичами.

З виписки з банківського рахунку відповідачки вбачається, що після повернення клінікою 02.07.2019 року коштів в сумі 45 520 грн, ОСОБА_6 03.07.2019 року перерахувала кошти в сумі 25 657 грн матері позивача ОСОБА_4 , які як вона пояснила суду першої інстанції, вона за спільною домовленістю з позивачем перерахувала його матері для повернення боргів родичам.

Доводи апеляційної скарги, що вказані кошти є їх особистими розрахунками за посуд жодними доказами не підтверджуються.

Крім того, мати позивача ОСОБА_4 за клопотанням відповідачки неодноразово викликалася до суду для допиту в якості свідка, проти чого позивач заперечував, однак до суду свідок не з`явилася, причин неявки суду не повідомляла.

Отже позивачем не спростовано, що повернуті кошти були використані на погашення боргових зобов`язань подружжя, які виникли під час їх шлюбу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_6 половини повернутих на її рахунок коштів за договром № ДРТ-Р-34 від 15.01.2019 року в сумі 45 520 грн.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представником відповідачки - ОСОБА_5 було заявлено клопотання здійснити розподіл судових витрат, а саме просить стягнути з позивача на користь відповідачки судовий збір в сумі 496 грн 20 коп.. який вона сплатила за подання заяви про забезпечення доказів у даній справі. Проте, оскільки ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 19.08.2022 року вказана заява була залишена без задоволення, підстав для стягнення з позивача на користь ОСОБА_6 вказаної суми судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України не вбачається. Крім того, із заявою про ухвалення додаткового рішення з цього приводу представник відповідачки звертався до суду першої інстанції, за наслідками розгляду якої ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 16.02.2023 року вказана заява була залишена без задоволення.

Враховуючи предмет позову, дана справа відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кручек Ольги Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 05 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко