ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 682/2464/22

Провадження № 22-ц/4820/1048/23

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Заворотна А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №682/2464/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2023 року (суддя Мотонок Т.Я.) у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України, визнання незаконної збройної агресії російської федерації геноцидом українського народу.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказував, що з 20.02.2014 тривають незаконні збройні військові дії російської федерації проти України, наслідком яких стала нелегітимна воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, подальша анексія території Автономної Республіки Крим і м. Севастополь. Такими діями російська федерація завдала матеріальну та нематеріальну шкоду не тільки Україні, а також її громадянам, порушуючи їхні права, в тому числі право на життя, здоров`я, честі і гідність, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майно і майновими правами, як на територіях Автономної Республіки Крим і м. Севастополь, Донецької та Луганської областях, а також на шельф Чорного моря в економічній зоні України.

Позивач зазначив, що у нього, як у громадянина України, виникає цивільне право на захист свого інтересу та його майнових прав шляхом подання відповідного позову до російської федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною збройною агресією проти України та експропріацією 63 відсотків покладів вугілля, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотків родовищ металів і 33 відсотків родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, урану, золота тощо, які є об`єктом права власності українського народу та розташованих на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей і Автономної Республіки Крим.

Позивач вважає, що незаконна експропріація російською федерацією зазначених вище природних родовищ України під час незаконної анексії території Автономної Республіки Крим і окупації Луганської та Донецької областей порушено низку прав і основоположних свобод українського народу, визначених у Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколів до неї, призвело до нанесення позивачу та іншим громадянам України, кожному окремо, матеріальну шкоду в розмірі 1 990 149,79 доларів США за порушення відповідачем його майнового права.

Таким чином, ОСОБА_1 , враховуючи уточненні позовні вимоги, просив суд визнати повномасштабну збройну агресію російської федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України та експропріацію російською федерацією природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих російською федерацією територіях Луганської та Донецької областях і Автономної Республіки Крим геноцидом українського народу; стягнути з російської федерації майнову шкоду у розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом НБУ, встановленого на день здійснення платежу та моральну шкоду в розмірі 5 200 000 грн, завданої йому порушенням його майнових і конституційних прав внаслідок повномасштабних незаконних військових дій російської федерації проти українського народу.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції усунувся від виконання своїх прямих обов`язків, зазначивши у рішенні про те, що суд у даному випадку не є компетентним судом для визнання незаконної збройної агресії російської федерації проти України геноцидом усього українського народу. Таким чином, на думку апелянта, підставою для постановлення такого рішення судом була незгода з постановою Верховної Ради України №2188-ІХ від 14.04.2022 про визнання збройної агресії російської федерації в Україні геноцидом українського народу, вважаючи, що така вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Тоді як, обставини, що визнані Верховною Радою України у своїх законодавчих актах, як такими, що існують, на думку апелянта, не підлягають доказуванню.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що маніпуляція процесуальними нормами з боку міськрайонного суду призвела до незаконного обмеження його права на справедливий розгляд справи в суді першої інстанції, одним із складових якого є «право на суд».

На думку апелянта, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню факти збройної агресії російської федерації відносно України та окупації частини території України, які є загальновідомими. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції не визнає незаконну збройну агресію російської федерації проти України та інші протиправні військові дії проти українського народу геноцидом, і як наслідок, не вбачає причинного зв`язку для відшкодування як матеріальної так і моральної шкоди.

Позивач вказує, що російська федерація своїми протиправними діями заподіяла, як матеріальну так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, як державі, а також її громадянам порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, здоров`я, честь і гідність, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на територіях Автономної Республіки Крим і м. Севастополь, Донецької та Луганської областях, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційний суд констатує, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

І відповідно до правових висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 та від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, що в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають до врахуванню судами слідує, що судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Позивач до суду не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив.

В силу частини другої статті 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає вказаним вимогам.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Згідно довідки від 22.04.2022 №6823- Управління соціального захисту населення Шепетівської РДА ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання якого АДРЕСА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа (а.с.6).

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначав, що йому завдано майнової шкоди у розмірі 1 990 149,79 доларів США у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, яка триває з 2014 року, в результаті чого український народ поніс збитків на загальну суму 36 трильйона 700 мільярдів доларів США (12,4 трильйонів доларів США (половина доларової вартості покладів енергоресурсів, металів та мінералів, яку контролює рф)*2 + 11,9 трильйона доларів США (вартість 30 мільярдів тонн українського вугілля, що перебуває під контролем рф), а тому на кожного громадянина України припадає 1 990 149,79 доларів США (36 трильйона 700 мільярдів доларів США) / 18 440 823 людини.

Також, аргументуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5 200 000 грн ОСОБА_1 посилався на те, що незаконною окупацією територій України та незаконною військовою повномасштабною збройною агресією проти України рф порушила його майнові права і основоположні свободи, визначені Конституцією України та закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколів до неї.

Поміж того, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати повномасштабну збройну агресію російської федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави та експропріацію російською федерацією природних корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих російською федерацією територіях Луганської і Донецької областях і АР Крим геноцидом українського народу.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Передумовою відшкодування шкоди, заподіяної особі (деліктна відповідальність) є наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності), наслідків у вигляді заподіяння позивачу збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, а також вини правопорушника.

Протиправна поведінка особи - це діяння, які насамперед порушують норму права й одночасно порушують суб`єктивне право іншої конкретної особи. Протиправна поведінка найчастіше виражається в активних діях, які спричинили збитки в майновій сфері особи чи немайнових відносинах.

До обов`язкових передумов виникнення деліктного зобов`язання належить причинний зв`язок, який існує об`єктивно, незалежно від свідомості учасників таких правовідносин. Він пов`язується з протиправною поведінкою заподіювача шкоди та відповідними негативними наслідками такої поведінки, що спричиняє наслідки виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди.

У випадку відсутності одного із елементів, відповідальність за заподіяння шкоди виключається.

На позивача покладається обов`язок доведення наявності заподіяної шкоди та її розмір, протиправність дій або бездіяльності відповідача, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок між діяннями та шкодою.

Таким чином, оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надані докази, суд першої інстанції вірно виходив з недоведеності позивачем причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та завданням йому матеріальної шкоди і її розміру, у зв`язку із чим прийшов до вірного висновку про відмову в задоволення позову в частині стягнення майнової шкоди. А доказування в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях

А доводи апеляційної скарги про неврахування міськрайонним судом загально відомого факту збройної агресії російської федерації та те, що цей факт не підлягає доказуванню не є підставою для скасування оскаржуваного рішення в зазначеній частині, адже цей факт не звільняє позивача від доведення наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою і розмір шкоди, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Також, колегія суддів вважає посилання апелянта в скарзі на помилкову відмову судом першої інстанції в задоволені його позовної вимоги про визнання збройної агресії російської федерації проти України геноцидом українського народу такими, що не заслуговують на увагу.

Адже міськрайонний суд вірно вказав на те, що 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Згідно Пояснювальної записки до Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» метою прийняття постанови є визнання Верховною Радою України дій, вчинених Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії російської федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що він не є компетентним судом для визнання незаконної збройної агресії російської федерації геноцидом українського народу.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що частково обґрунтованими є аргументи апеляційної скарги про помилковість відмови суду в задоволені вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На позивача покладається обов`язок доведення наявності заподіяної шкоди та її розмір, протиправність дій або бездіяльності відповідача, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок між діяннями та шкодою.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб.

Апеляційний суд вважає доведеним, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 зазнав душевних страждань, були порушені його нормальні життєві зв`язки, оскільки він вимушено змінив своє місце проживання, а також були порушені його основоположні свободи, що визначені Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і Протоколів до неї.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, завданої неправомірними діями держави російська федерація.

Суд першої інстанції не врахував вказані обставини, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами причинний зв`язок між моральною шкодою та діями держави російська федерація.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зважає на характер допущеного державою російська федерація правопорушення, глибину душевних страждань ОСОБА_1 , позбавлення його можливості реалізації своїх прав, вимоги розумності та справедливості, а також враховує те, що у зв`язку із збройною агресією відповідача позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди слід визначити у розмірі 500 000 грн.

На думку апеляційного суду, названа сума є належною компенсацією завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, що сприятиме відновленню порушених прав останнього.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй).

Оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17).

При вирішенні спору за вимогами ОСОБА_1 до російської федерації щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та зробив помилкові висновки про необґрунтованість позовних вимог, а тому в цій частині ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

З держави російська федерація на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 500 000 грн моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України.

У частині відмови в позовних вимогах ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення майнової шкоди та визнання повномасштабної агресії російської федерації проти України геноцидом українського народу, рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав в цій частині для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2023 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 компенсацію за заподіяну моральну шкоду у сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн.

В решті рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 червня 2023 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай