Справа № 503/31/23
Провадження № 2/503/125/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Вороненка Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Вдовиченко В.О.,

представника позивача адвоката Денисенка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кодима, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя,

встановив:

Позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом посилаючись на ті обставини, що 03.08.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Одеській області між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 397. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що шлюбні відносини з відповідачем не склалися та фактично припинені з січня 2022 року. У зв`язку з чим позивач пред`явила до відповідача відповідний позов шляхом подання до суду через свого представника позовної заяви, в якій просить розірвати шлюб, а також поділити спільне майно набуте подружжя за час перебування у шлюбі, а саме автомобіль марки «AUDI» модель «А-6» колір чорний, тип загальний легковий, седан-В, об`єм двигуна 178 см, бензин, 1998 року випуску, ідентифікуючий номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом припинення права власності позивача у спільній сумісній власності подружжя на вищевказаний автомобіль та визнання за відповідачем права власності на нього, а також стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за частку середньої ринкової вартості такого автомобіля у розмірі 89230,00 грн; окрім цього, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в загальному розмірі 13347,2 грн, з яких: судовий збір в загальній сумі 2147,2 грн за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу та позовної заяви майнового характеру, витрати на проведення оцінки транспортного засобу в розмірі 1200 грн, а 10000 грн витрати на правову допомогу.

06.01.2023 року і 20.01.2023 року ухвалами суду (а.с.16-18, 35-36) позовну заяву було залишено без руху з встановленням способу і строку для усунення її недоліків.

30.01.2023 року ухвалою суду (а.с.40-41) у даній справі відкрито провадження та призначено проведення розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно роз`яснено відповідачу його право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу суду відзив на позов. У відповідності до вимог ст. 190 ЦПК України, суд надіслав копію цієї ухвали сторонам, а відповідачу також копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

15.02.2023 року відповідач ОСОБА_2 особисто отримав рекомендоване поштове відправлення № 321 із направленими йому судом судову повістку про виклик, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів, що підтверджує поштове повідомлення № 930 (а.с.58).

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_2 не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, зокрема відзив на позовну заяву не подав.

27.04.2023 року ухвалою суду (а.с.79-80) у даній справі закрито підготовче провадження та призначено її розгляд по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, про що свідчить відповідна довідка від 26.05.2023 року про доставку електронного листа із судовою повісткою про виклик на електронну алресу її представника адвоката Денисенка В.О., яка використовувалась останнім при поданні до суду документів через систему «Електронний суд» Таке повідомлення позивача відповідає правовій позиції висловленій Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 61-3069св21).

Представник позивача адвокат Денисенко В.О., який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить поштове повідомлення № 471 про вручення йому 10.06.2023 року рекомендованого поштового відправлення № 523 із судовою повісткою про виклик за адресою його зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання, згідно відповідної довідки Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 19.01.2023 року № 03-17/179 (а.с.34), отриманої судом на виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини.

Сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Одеській області 03.08.2013 року, актовий запис № 397, про що свідчить свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_3 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Одеській області 03.08.2013 року (а.с.10).

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Одеській області 09.10.2014 року (а.с.11), та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_5 , видане Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 19.06.2019 року (а.с.12)

05.11.2019 року відповідачем ОСОБА_2 було набуто право власності на транспортний засіб AUDI модель А6, 1999 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 5149/2019/1756408, укладеному в ТСЦ 5149, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 11.01.2023 року (а.с.31), копією листа-відповіді ТСЦ МВС № 5144 від 17.01.2023 року № 31/15/5144 (а.с.32) та інформацією наданою ТСЦ МВС № 5149 від 08.02.2023 року № 31/15/5149-150 (а.с.50, 52).

Згідно висновку експерта № 396/22 від 29.12.2022 року, середня ринкова вартість автомобіля марки «AUDI» модель «А-6», колір чорний, тип загальний легковий, седан-В, об`єм двигуна 1781 см3, бензин, 1998 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , на дату дослідження становить 178460,00 грн.

При цьому, суд зауважує, що у вступні і дослідницькій частині згаданого вище висновку експерта № 396/22 від 29.12.2022 року йшлося про автомобіль марки «AUDI» модель «А-6», 1999 року випуску, а у резолютивній частині зазначеного висновку експерта вказано висновок про автомобіль марки «AUDI» модель «А-6», 1998 року випуску.

В свою чергу, як судом встановлено за відомостями ТСЦ МВС, транспортний засіб марки «AUDI» модель «А-6», VIN-код НОМЕР_1 , який є предметом спору у даній справі в частині поділу майна подружжя, 1999 року випуску.

Крім того, в змісті позовної заяви обставини обґрунтовано посиланням на транспортний засіб 1998 року випуску, як і самі позовні вимоги заявлені саме щодо транспортного засобу 1998 року випуску.

Згадані вище зазначення у змісті позовної заяви та висновку експерта суд оцінює як допущені описки, оскільки обсяг інших даних про транспортний засіб (реєстраційний номер і VIN-код його кузову) дозволяє все ж зробити висновок, що в дійсності мова йде про конкретно визначений транспортний засіб 1999 року випуску. Водночас суд відзначає, що предметом експертного дослідження, згідно вступної і дослідницької частин висновку експерта, був саме транспортний засіб 1999 року випуску, а не 1998 року випуску. Тому суд вважає, що зазначені описки у змісті позовної заяви та висновку експерта не впливають на сприйняття дійсних обставин справи та можливість правильного вирішення судом справи.

Нормативно-правове обґрунтування:

Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Стаття 55 СК України встановлює обов`язок дружини та чоловіка спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї.

Згідно ч.3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

В силу ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Положеннями ст. 112 СК України визначено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з січня 2022 року, спільне господарство не ведеться, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що є підставою для розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1-2 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна за своєю суттю норма закріплена і в ч.3 ст. 368 ЦК України, у якій зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі за текстом постанова Пленуму), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири.

Статтею 57 СК України визначено майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як вбачається з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1-2, 4-5 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Висновки суду

щодо обґрунтованості позову про розірвання шлюбу:

Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з січня 2022 року, спільне господарство не ведеться, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Згідно змісту ордера Серії ВН № 1211393 від 14.12.2022 року (а.с.26) повноваження адвоката Денисенка В.І., як представника позивача ОСОБА_1 , не обмежуються.

У зв`язку з чим суд вважає, що заявлений позивачем позов в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу обґрунтований, а тому дана позовна вимога підлягає задоволенню.

щодо обґрунтованості позову про поділ майна подружжя:

Позивачем заявлено позовну вимогу поділити спільне майно набуте подружжя за час перебування у шлюбі, а саме автомобіль марки «AUDI» модель «А-6» колір чорний, тип загальний легковий, седан-В, об`єм двигуна 178 см, бензин, 1998 року випуску, ідентифікуючий номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом припинення права власності позивача на вищевказаний автомобіль та визнання за відповідачем права власності на нього, а також стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за частку середньої ринкової вартості такого автомобіля у розмірі 89230,00 грн.

Таким чином метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. Вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Аналогічний висновок зроблено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

У зв`язку з чим суд вважає, що заявлений позивачем позов в частині позовної вимоги про поділ майна подружжя задоволенню не підлягає внаслідок неналежно обраного способу захисту, а тому в його задоволенні необхідно відмовити.

щодо ефективності обраного позивачем способу захисту в частині позовної вимоги про поділ майна подружжя:

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанов Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 57 та від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 72).

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку.

Аналогічні висновки зроблено у пунктах 21-25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Суд звертає увагу на те, що право власності на автомобіль марки «AUDI» модель «А-6», який є предметом спору у даній справі в частині позовної вимоги про поділ майна подружжя, в Єдиному державному реєстрі Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .

Таким чином заявлена позивачем ОСОБА_1 вимога про припинення саме її права у спільній сумісній власності подружжя на вищевказаний автомобіль є безпідставною, оскільки задоволення цієї вимоги судом призведе до виникнення суперечності при виконанні рішення суду так як призведе до ситуації за якої припинено право позивача ОСОБА_1 у спільній сумісній власності подружжя на автомобіль право приватної власності на який взагалі зареєстровано лише на відповідача ОСОБА_2 . Водночас позовна вимога про визнання спільним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відповідного автомобіля, який зареєстрований на ім`я останнього, позивачем ОСОБА_1 та/або її представником перед судом взагалі не порушувалось у своєму позові, а відтак і не вирішувалось судом.

Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.

Аналогічний висновок зроблено у пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

У зв`язку з чим, а також правових висновків зроблених Великою Палатою Верховного Суду в своїй постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), суд вважає, що ефективним способом вирішення спору між сторонами у справі в частиніпозовної вимоги про поділ майна подружжя є пред`явлення позову із позовними вимогами про: визнання спільним майном подружжя відповідного автомобіля, який зареєстрований на ім`я відповідача; виділення відповідного автомобіля у власність відповідача та стягнення з останнього на користь позивача компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно.

щодо судових витрат:

При поданні позовної заяви до суду позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за дві позовні вимоги: про розірвання шлюбу та позовну вимогу майнового характеру в загальній сумі 2147,20 грн, тобто по 1073,60 грн за кожну вимогу (а.с.1, 21).

За результатами судового розгляду судом задоволено одну із заявлених позовних вимог (про розірвання шлюбу), а у задоволенні іншої відмовлено, у зв`язку з чим, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1073,60 грн.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача витрати на проведення оцінки транспортного засобу у розмірі 1200,00 грн.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки, вимога щодо поділу майна транспортного засобу, способом вказаним позивачем, не задоволена, то і витрати на проведення оцінки автомобіля покладаються на позивача.

Стосовно вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Представником позивача до позовної заяви додано докази розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме договір №02/12 про надання правової (правничої) допомоги укладений 14.12.2023 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Денисенком В.І. (а.с.22-25) у пункті 4.2 якого сторонами було погоджено гонорар зазначеного адвоката в розмірі 10000,00 грн, які клієнт сплачує після винесення рішення судом першої інстанції (пункт 4.7).

В зазначеному договорі не конкретизовано, яку частку в загальному розмірі гонорару становить гонорар за позовом про розірвання шлюбу, а який за позовом про поділ майна подружжя.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки задоволено лише половину позовних вимог, то з відповідача слід стягнути лише половину судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 6073,60 грн, оскільки задоволено лише половину позовних вимог.

Керуючись ст. 223, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 , до ОСОБА_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП невідомий, про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 03.08.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 397, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - розірвати.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , судові витрати в розмірі 6073 (шість тисяч сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 27.06.2023 року.

Суддя Д.В. Вороненко