Справа № 214/8863/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 квітня 2023 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Попкової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/8863/21 за позовною заявою Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення,-

Представники: від позивача - Нофенко Л.В. , адвокат Морозова О.С.,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Нофенко Л.В., діючи в інтересах АТ «Криворізька теплоцентраль», звернулася до суду з позовною заявою 25 жовтня 2021 року, в подальшому уточнивши зміст та правове обґрунтування позову, просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2021 року в розмірі 34 757 грн. 75 коп., інфляційні втрати - 4 975 грн. 43 коп., 3% річних - 2 036 грн. 49 коп.; стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 2 270 грн. 00 коп.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. На виконання своїх зобов`язань АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , де власником житлового приміщення, та відповідно споживачем послуг був ОСОБА_5 , який знятий з реєстраційного обліку з 15 жовтня 2016 року. Особовий рахунок за цією адресою оформлений на ОСОБА_5 . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачеві стало відомо, що з 20 червня 2017 року право власності на зазначене житлове приміщення перейшло у порядку спадкування за заповітом до інших осіб та значиться зареєстрованим за ОСОБА_1 (1/2 частка), ОСОБА_2 (1/4 частка) та ОСОБА_3 (1/4 частка). Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Так, прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_5 - власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі фактично й прийняли обов`язок по її утриманню та погашенню боргу, що утворився за життя попереднього власника. Про зміну власника АТ «Криворізька теплоцентраль» стало відомо 19 серпня 2021 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, після чого 26 серпня 2021 року пред`явлено позов до спадкоємців ОСОБА_5 як належних відповідачів. За період з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2021 року АТ «Криворізька теплоцентраль» надало послуг з централізованого опалення за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 38 208 грн. 54 коп., яку відповідачі частково погасили. Відтак внаслідок неналежного виконання ними зобов`язань розмір заборгованості за цей період склав 34 757 грн. 75 коп., на яку позивачем нараховано збитки в порядку ст.625 ЦК України, а саме інфляційні втрати - 4 975 грн. 43 коп., 3% річних - 2 036 грн. 49 коп. Оскільки споживачі добровільно заборгованість не погашають, а звернення підприємства з цього приводу ігнорують, тому за захистом майнових інтересів АТ «Криворізька теплоцентраль» представник вимушена звернутися до суду.

Ухвалою суду від 26 травня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів - у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Бурлака Р.О. копії спадкової справи після смерті ОСОБА_5 (а.с.37-38). 27 червня 2022 року витребувані докази надійшли на адресу суду засобами поштового зв`язку (а.с.46-93).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні.

Представник позивача Нофенко Л.В. через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення за обсягом наявних у справі доказів не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_3 правом на участь в судовому засіданні не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав частково, а саме у розмірі пропорційному частці успадкованої ним квартири за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 . До заявлених вимог просив застосувати строк позовної давності. Крім того, просив долучили до матеріалів справи копію нотаріально посвідченого договору дарування від 06 березня 2023 року успадкованої ним 1/4 частки квартири, дійсним власником якої є ОСОБА_6 .

Інші відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, викликались неодноразово у встановленому законом порядку, повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Відзив на позов ними не подано.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження по справі не вживались.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, врахувавши позицію представника позивача, відповідача ОСОБА_3 , суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: орган державної влади та органи місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг; учасники - споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст.ст.4, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно зі ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) житлові - послуги з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п.5 ч.2 ст.7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються на рівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Суд зауважує, що відповідно до ч.4 ст.319, ч.1 ст.322 ЦК України власність зобов`язує, тому власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 був власником житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - частки на підставі свідоцтва про право на спадщину ВАМ №035557 від 02 липня 2003 року (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Криворізьке БТІ» від 06 серпня 2003 року, а.с.67, 67-зворот), та іншої частки - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 серпня 1993 року (а.с.76), з оформленням на його ім`я особового рахунку за № НОМЕР_1 (а.с.4). ОСОБА_5 знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою з 15 жовтня 2016 року у зв`язку зі смертю, дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 17 жовтня 2016 року (а.с.51). На момент смерті ніхто з ним не значився зареєстрованим за даними Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради (а.с.52).

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений 16 листопада 2011 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Волошко О.М., зареєстрований в реєстрі за №2717 (а.с.52-зворот-53). За умовами заповіту ОСОБА_5 заповів належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в конкретно визначених частках.

Дослідженням копій матеріалів спадкової справи №36/2017, заведеної після смерті ОСОБА_5 встановлено, що із заявами про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після його смерті до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Бурлаки Р.О. звернулися 30 березня 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Належну йому за життя квартиру в порядку спадкування за законом вони успадкували відповідно до змісту заповіту, отримавши свідоцтва про право на спадщину: ОСОБА_1 - на частку (а.с.86, 87), ОСОБА_3 - на частку (а.с.88, 89), ОСОБА_2 - на частку (а.с.90, 91). Право спільної часткової власності зареєстроване за ними у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.29-30).

Згідно з ч.1, ч.5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм фактичне подання особою в передбачений законом строк заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини свідчить про прийняття нею спадщини.

Відповідно до ст.ст.608, 1218, 1219 ЦК України, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням.

У силу ч.1 ст.1231 ЦК України, до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

За таких обставин, приймаючи у спадщину квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кожен з відповідачів, пропорційно часткам, також і успадкував права та обов`язки спадкодавця ОСОБА_5 , в тому числі зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання, наданих позивачем до цієї квартири за життя останнього як попередньому власникові та споживачеві таких послуг, що входять до обсягу прийнятої відповідачами спадкової маси. Відтак, незалежно від того, коли отримали відповідачі свідоцтва про право на спадщину, здійснили реєстрацію права власності на успадковане нерухоме майно, вони мають належним чином утримувати майно, адже незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцям саме з часу відкриття спадщини.

Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємець відповідає за боргами спадкодавця в межах реальної вартості успадкованого ним майна.

Отже, заборгованість ОСОБА_5 як попереднього власника квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , нарахована до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , входить до складу спадщини та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як його спадкоємці відповідають за цими боргами в межах реальної вартості успадкованого ними майна у пропорційному співвідношенні до розміру їх часток. Що стосується заборгованості, нарахованої за період з 16 жовтня 2016 року по 31 липня 2021 року, то це є заборгованістю вже дійсних власників, яку вони повинні погасити пропорційно їх часткам у праві власності, оскільки солідарний обов`язок з утримання майна у випадку належності майна на праві спільної часткової власності не виникає, що відповідатиме положенням ст.541 ЦК України.

Що стосується відчуження відповідачем ОСОБА_3 належної йому частки квартири на користь ОСОБА_6 за договором дарування від 06 березня 2023 року, то за умовами п.6 договору, дарувальник ( ОСОБА_3 ) зобов`язався сплатити заборгованість по тепломережі, а всі інші борги по комунальним послугам обдаровувана ( ОСОБА_7 ) бере на себе. Таким чином, оскільки переведення боргу за теплопостачання на нового власника не відбулося, саме ОСОБА_3 має відповідати за борговими зобов`язаннями, що виникли до моменту укладення правочину з відчуження належної йому частки майна на користь ОСОБА_6 .

Договір про надання послуг з централізованого опалення та обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення між АТ «Криворізька теплоцентраль» та ОСОБА_5 за життя останнього, та дійсними власниками квартири не укладався, але житлово-комунальні послуги за об`єктом надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини. Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок споживачів оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку - нести відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по центральному опаленню, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Як визначено ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації. Постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Щомісяця, протягом дії опалювальних сезонів з 2016 по 2021 роки включно позивач нараховував плату за надані послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи із встановлених тарифів, опалювальної площі житлового приміщення - 60,80 кв.м., відсутності пільг, субсидії та компенсації. Як слідує з наданого позивачем розрахунку (а.с.4-а), в межах заявленого періоду з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2021 року відповідачами сплачено 3260 грн. (зокрема востаннє у квітні 2018 року 200 грн.), заборгованість складає 34 757 грн. 75 коп.

Докази звернення відповідачів та попереднього споживача ОСОБА_5 в установленому законодавством порядку з претензіями щодо порушення порядку надання житлово-комунальних послуг АТ «Криворізька теплоцентраль», зміни їхніх споживчих властивостей та перевищення строків проведення аварійно-відновних робіт, складання та підпису відповідних актів-претензій у зв`язку з цим у матеріалах справи відсутні.

У відповідності зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Оскільки через несплату відповідачами протягом тривалого часу наданих позивачем комунальних послуг з централізованого опалення, АТ «Криворізька теплоцентраль» було завдано збитків, які по суті є матеріальною шкодою, що виражена в грошовому еквіваленті, тобто є грошовим зобов`язанням, простроченим відповідачами, на нього поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Надавши юридичну оцінку наявним розрахункам заборгованості за житлово-комунальні послуги, проведеним позивачем, перевіривши обґрунтованість та правильність нарахованої суми боргу суд встановив, що заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2021 року розрахована вірно та складає 34 757 грн. 75 коп., що підтверджується доказами у матеріалах справи (а.с.4-а).

При визначенні розміру нарахувань відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, суд виходить з відомостей, зазначених у розрахунках, з якими погоджується, а відтак розмір інфляційних втрат - 4 975 грн. 43 коп., 3% річних - 2 036 грн. 49 коп. вважає вірним (а.с.5, 5-зворот).

Разом з тим, суд вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що заборгованість АТ «Криворізька теплоцентраль» частково заявлена з пропуском строку позовної давності, про застосування якої відповідачем подано відповідну заяву.

Так, ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні: без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 зазначила, що для цілей застосування ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Аналогічна позиція щодо застосування строку позовної давності до солідарних вимог за заявою одного з відповідачів висловлена Верховним Судом у постанові від 26 квітня 2022 року по справі № 367/8426/17.

Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Частиною 1 статті 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України "Про теплопостачання".

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

Відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Так, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п.п.62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

З огляду на встановлені судом обставини, а саме дату звернення АТ «Криворізька теплоцентраль» із даною заявою до суду - 25 жовтня 2021 року та період нарахування останнім заборгованості з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2021 року, відсутність обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності за кожним окремим щомісячним платежем після останньої оплати у квітні 2018 року, суд вважає за можливе застосувати позовну давність до заявлених вимог, стягнувши заборгованість за період з 31 липня 2018 року по 31 липня 2021 року (в межах заявлених вимог), відмовивши в задоволенні позовних вимог за період з 01 жовтня 2016 року по 30 липня 2018 року включно.

Судом перевірено правильність поданого позивачем розрахунку заборгованості та встановлено, що заборгованість за період з 31 липня 2018 року по 31 липня 2021 року складає за основною сумою боргу - 24 505 грн. 68 коп., інфляційним втратам - 2157 грн. 37 коп., 3% річних - 883 грн. 28 коп.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову зі стягненням з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 31 липня 2018 року по 31 липня 2021 року, однак пропорційно частці квартири, успадкованій кожним з них: з ОСОБА_1 (1/2 частка) - основний борг - 12 252 грн. 84 коп., інфляційні втрати - 1 078 грн. 69 коп., 3% річних - 441 грн. 64 коп.; з ОСОБА_3 (1/4 частка) - основний борг - 6126 грн. 42 коп., інфляційні втрати - 539 грн. 34 коп., 3% річних - 220 грн. 82 коп.; зі ОСОБА_2 - основний борг - 6126 грн. 42 коп., інфляційні втрати - 539 грн. 34 коп., 3% річних - 220 грн. 82 коп.

Що стосується приписів п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження строку позовної давності у зв`язку з введенням карантину, то суд не вбачає підстав для їх застосування у даному випадку з огляду на таке.

Дійсно, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п.12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, остання Постанова №1423 була прийнята Кабінетом Міністрів України 23 грудня 2022 року, якою продовжено на всій території України карантин до 30 квітня 2023 року.

У п.12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена ст.ст.257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови №211, тобто 12 березня 2020 року. Відтак суд вважає, що у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати до 12 березня 2020 року, а позивач звернувся до суду після цього моменту, позовна давність є пропущеною, незалежно від введення карантину.

Окремо слід зауважити, що відповідно до Закону України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» пункт 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України викладено у такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Отже, у сукупності наведене свідчить, що суд може поновити строк як до запровадження, так і після закінчення карантину, якщо визнає причини пропуску такого поважними і такими, що зумовлені запровадженими обмеженнями.

До набрання чинності Законом № 540-ІХ не існувало норм щодо можливості продовження позовної давності (у тому числі встановленої ст.ст.257, 258 ЦК України) у зв`язку із запровадженням карантину через пандемію COVID-19. Тобто цей Закон містить нову норму, яка врегульовує суспільні відносини, що не були раніше унормовані і фактично виникли лише із запровадженням карантину відповідно до Постанови № 211. Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови №211 починається саме з 12 березня 2020 року. При цьому правовий режим та суспільно-економічні наслідки карантину, що виник через пандемію COVID-19 та тривав з 12 березня 2020 року до 02 квітня 2020 року (до набрання чинності Законом № 540-ІХ) фактично не відрізнялись від тих, що існували після зазначеної дати. Таким чином, суд вважає, що сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне продовження строку позовної давності, який сплинув ще до запровадження карантину, без наведення заявником негативних обставин, які були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій раніше.

Питання розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. З огляду на викладене, та з урахуванням принципу пропорційності розподілу судових витрат в залежності від ступеня задоволення позову (66%), з відповідачів на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог щодо кожного з них: 749 грн. 10 грн. - з ОСОБА_1 , 374 грн. 55 коп. - з ОСОБА_3 , 374 грн. 55 коп. - зі ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 31 липня 2018 року по 31 липня 2021 року: основний борг - 12 252 грн. 84 коп., інфляційні втрати - 1 078 грн. 69 коп., 3% річних - 441 грн. 64 коп., а також 749 грн. 10 коп. судового збору.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 31 липня 2018 року по 31 липня 2021 року: основний борг - 6126 грн. 42 коп., інфляційні втрати - 539 грн. 34 коп., 3% річних - 220 грн. 82 коп., а також 374 грн. 55 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 31 липня 2018 року по 31 липня 2021 року: основний борг - 6126 грн. 42 коп., інфляційні втрати - 539 грн. 34 коп., 3% річних - 220 грн. 82 коп., а також 374 грн. 55 коп. судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання судового рішення шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», , юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Електрична 1.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , остання відома адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 (знятий з обліку 12 грудня 2017 року).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 .

Рішення суду складено та підписано без проголошення 10 квітня 2023 року.

Суддя А.В. Ткаченко