Справа № 369/9992/16-ц
Провадження № 2/369/149/23
РІШЕННЯ

Іменем України

15.02.2023 року м. Київ

Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

за участі секретаря судового засідання Миголь А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_4 до ОСОБА_1 , треті особи: Бучанська державна адміністрація Київської області, Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку і повернення земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач перший заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_4 до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до вимог ст. ст. 1, 2 Закону України «Про Збройні Сили України»-Збройні Сили України-це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і неподільності. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, закладів, установ і організацій.

Приписами ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» та п. 1 Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1080 від 03 серпня 2006 року, безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління.

Статтею 4 Положення на Міністерство оборони України покладено утворення, ліквідацію, реорганізацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад їх керівників, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; реєструє військові частини як суб`єкти господарської діяльності; веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони.

Київське квартирно-експлуатаційне управління-це державна установа, яка створена Міністерством оборони України, фінансується через Міністерство оборони України за рахунок коштів державного бюджету, на який покладено забезпечення життєдіяльності військових формувань Збройних сил України в межах своєї компетенції.

Згідно з п. п. 3. 4 Положення про Київське квартирно-експлуатаційне управління, затвердженого наказом начальника головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 24 вересня 2013 року № 139, на Київське КЕУ покладається обов`язок з обліку земель та організації роботи з питань передачі земель за відповідними рішеннями Міністра оборони України або Кабінету Міністрів України в межах Київського гарнізону.

У відповідності до п. 25 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 483 від 22 грудня 1997 року, облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартино-експлуатаційній службі Збройних Сил України.

У зв`язку з тривалою бездіяльністю Міністерства оборони України, як центрального органу управління Збройних Сил України та органу. уповноваженого на управління військовим майном, що призвело до порушення економічних інтересів держави, й виникла необхідність звернення до суду з позовною заявою на захист інтересів держави в особі Міністерства оборони України та його структурних підрозділів-Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_4.

Представництво прокурором інтересів держави в суді обумовлено наступними підставами.

На підставі рішення Ради Міністрів СРСР від 07 лютого 1953 року № 2903-рс ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_1 виділена у постійне користування земельна ділянка площею 470,8 га.

У подальшому державним актом серії В № 085468 від 1981 року на право користування землею за землекористувачем Київським вищим танковим інженерним училищем закріплено в безстрокове та безоплатне користування 470,8 га землі в межах згідно з паном землекористування; земельна ділянка надана для державних потреб.

Відповідно до Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10 вересня 1991 № 1540-ХІІ, Указу Президента України «Про Збройні Сили України», Указів Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ, організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України у власність держави» все майно, в тому числі і землі Міністерства оборони СРСР, перейшли відповідно до Міністерства оборони України в державну власність.

В період розбудови незалежності Держави, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 № 490 «Про реформу системи військової освіти» було створено вищий військовий навчальний заклад ІНФОРМАЦІЯ_6 на базі ІНФОРМАЦІЯ_7..

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 травня 1999 року № 816 «Про подальшу оптимізацію мережі вищих військових навчальних закладів Міністерства оборони» зазначений ІНФОРМАЦІЯ_6 реорганізовано у ІНФОРМАЦІЯ_8.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 421 «Про ліквідацію Військового інституту» ліквідовано ІНФОРМАЦІЯ_8.

Згідно з актом приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 21 січня 2003 року навчальний центр « ІНФОРМАЦІЯ_1 » переданий від ІНФОРМАЦІЯ_9 до Національної академії оборони України.

Пунктами 1.1., 2.1. Статуту Національного університету оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 22 квітня 2010 року № 211, визначено, що Національний університет оборони України створений у результаті реорганізації шляхом перетворення Національної академії оборони України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 377/99 «Про надання Академії оборони України статусу національного». Національний університет оборони України є правонаступником Національної академії оборони України. Університет є державним вищим військовим навчальним закладом Міністерства оборони України. Університет засновано на державній формі власності. Органом управління майном Університету є Міністерство оборони України.

На даний час земельна ділянка, на якій розміщувалися військове містечко № НОМЕР_1 та навчальний центр « ІНФОРМАЦІЯ_1 », перебуває на обліку у Київському КЕУ, використовується Національним університетом оборони України і надана для потреб оборони.

Однак, у 2009 році в порушення вимог чинного законодавства України, частина зазначеної земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 площею 4,745 га, без погодження із постійним землекористувачем, вилучена Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області та передана в користування фізичним особам.

Так, розпорядженням Києво-Святошинської РДА № 1563 від 06 листопада 2009 року земельну ділянку площею 0,9489 га (кадастровий номер :12:003:0210) передано у власність громадянину ОСОБА_2 для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби (для індивідуального садівництва).

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності земельною ділянкою серії ЯЛ № 581893.

Таким чином, відбулось незаконне вилучення з користування Національного університету оборони України земельної ділянки загальною площею 0,9489 га.

Зазначене розпорядження Києво-Святошинської РДА від 06 листопада 2009 року прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, є незаконним, що підтверджується рішенням суду від 21 січня 2013 року у справі № 2/115-12, а виданий на підставі нього державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Згідно п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів-відповідні органи виконавчої влади.

Крім того, ОСОБА_2 отримав право власності на земельну ділянку ІНФОРМАЦІЯ_4 з порушенням вимог ст. 77 Земельного кодексу України, згідно якої землі оборони-це землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військових навчальних закладів, підприємств та установ Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Статтями 9, 14 Закону України «Про оборону України» визначено, що землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління.

Пунктом 2 ст. 149 Земельного кодексу України передбачено, що вилучення земельних ділянок проводиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських. селищних, місцевих рад відповідно до їх повноважень.

Водночас, рішення Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України про припинення постійного користування зазначеною земельною ділянкою не приймалося.

Крім того, звернення до суду для захисту порушеного права Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ та ІНФОРМАЦІЯ_4 ініційовано в 2012 році, коли пред`явлено позов до господарського суду м. Києва про скасування розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 1563 від 06 листопада 2009 року, яким земельну ділянку Національного університету оборони України без погодження з органом, уповноваженим управляти майном університету, та без попереднього вилучення земельної ділянки у законного землекористувача, передано у власність ОСОБА_2 ..

Рішенням господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року у справі № 2/115-12 зазначений позов задоволено частково-визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 1563 від 06 листопада 2009 року. Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, однак ухвалою апеляційної інстанції від 13 березня 2013 року апеляційна скарга на рішення господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року у справі № 2/115-12 з доданими документами повернута без розгляду.

Звернення до суду з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її законному користувачу є заключним етапом цього тривалого процесу щодо відновлення порушених прав, який став можливим після набрання рішення у вищевказаній справі законної сили.

Враховуючи викладене, Перший заступник військового прокурора Центрального регіону України з посиланням на вимоги ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 216, 228, 328 ЦК України, ст. ст. 77, 149, 152 Земельного кодексу України просив визнати недійсним державний акт ЯЛ № 581893 на право власності на земельну ділянку площею 0,9489 га вартістю 986 856 грн., що розташована на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, який виданий ОСОБА_2 , повернути з володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,9489 га, яка розташована на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.04.2017 року у вимогах позову було відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу першого заступника військової прокуратури Центрального регіону України відхилено, заочне рішення Києво Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу першого заступника військового прокурора Центрального регіону України задоволено.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду (головуюча суддя Пінкевич Н.С.) від 26.11.2019 року цивільну справу прийнято до провадження Києво-Святошинського районного суду Київської області. Продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 року дана справа передана в провадження судді Волчка А.Я.

Ухвалою суду від 23.12.2020 року (головуючий суддя Волчко А.Я.) прийнято до розгляду цивільну справу, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 06.09.2022 року (головуючий суддя Волчко А.Я.) закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Прокурор подав до суду заяву згідно якої вимоги позову підтримав та просив їх задоволити, просив розгляд справи здійснити без участі сторін.

Представник Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України подав до суду письмові пояснення, згідно яких просив позовні вимоги задоволити.

Третя особа Бучанська державна адміністрація Київської області подала до суду клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника, за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, Згідно вимог ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» та п.1 Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1080 від 03 серпня 2006 року, безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління.

Вказаним Положенням на Міністерство оборони України покладено утворення, ліквідацію, реорганізацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад їх керівників, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; реєструє військові частини як суб`єкти господарської діяльності; веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони.

Київське квартирно-експлуатаційне управління-це державна установа, яка створена Міністерством оборони України, фінансується через Міністерство оборони України за рахунок коштів державного бюджету, на який покладено забезпечення життєдіяльності військових формувань Збройних сил України в межах своєї компетенції.

Згідно з п.п.3.4 Положення про Київське квартирно-експлуатаційне управління, затвердженого наказом начальника головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 24 вересня 2013 року №139, на Київське КЕУ покладається обов`язок з обліку земель та організації роботи з питань передачі земель за відповідними рішеннями Міністра оборони України або Кабінету Міністрів України в межах Київського гарнізону.

У відповідності до п.25 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборони України №483 від 22 грудня 1997 року, облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартино-експлуатаційній службі Збройних Сил України.

Учбовому центру Київського вищого танкового інженерного училища Української Радянської соціалістичної республіки виконавчим комітетом Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих видано державний акт серії В № 085468 на право безстрокового і безплатного користування 470,8 га землі. Земля надана для державних потреб.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2009 року № 1563 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради», вирішено такі питання: 1) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району; 2) передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,9489 га, (сіножаті) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради; 3) доручено землевпорядній організації виготовити державні акти на право власності на землю ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства; 4) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (1 книга) передано на постійне зберігання до управління земельних ресурсів; 5) доручено управлінню земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі внести зміни в земельно-кадастрову документацію.

Рішення Господарського суду Київської області від 21 січня 2013 року у справі № 2/115-12, яким позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів України у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Національного університету оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання незаконним і скасування розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2009 року № 1563 задоволено частково і визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 6 листопада 2009 року №1563 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської область».

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим видано свідоцтво про смерть від 28.09.2020 серії НОМЕР_2 . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.07.2021 на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем майна, а саме земельної ділянки площею 0,9489 га кадастровий номер :12:003:0210, що розташована на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, визначено його сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Згідно вимог ст.77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Правилами ст.ст.9,14 Закону України «Про оборону України» визначено, що землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління.

Згідно вимог ч.2 ст.149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після вилучення (викупу) її в порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно вимог ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; Г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до вимог ст.158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria, заява №1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).

В положеннях пункту 53 Рішення по справі «Сичов проти України» (справа за заявою № 4773/02), Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов`язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та. відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" ("Sporrong and Lonnroth v. Sweden") від 23.09.1982р., "Новоселецький проти України" від 11.03.2003р., "Федоренко проти України" від 01.06.2006р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 зазначеного Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоби була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку владного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

В даному випадку суд приходить до висновку що відповідач ОСОБА_1 діяв як добросовісний набувач при набутті оспорюваної земельної ділянки у власність в порядку спадкування.

Разом з тим позивачем не заявлено позовних вимог до ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_2 , і відповідного нового власника спірної земельної ділянки.

З наведеного відповідач ОСОБА_1 не повинен нести відповідальність за помилки (порушення закону) допущені органами державної влади та місцевого самоврядування, які були допущені при відведенні земельної ділянки.

Підстави набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку не були припинені, не скасовані та не визнані недійсними, а тому, він на час набуття спірної земельної ділянки є правомочним власником нерухомого майна.

З наведеного суд вважає про відсутність підстав для задоволення вимог позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В позові першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_4 до ОСОБА_1 , треті особи: Бучанська державна адміністрація Київської області, Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку і повернення земельної ділянки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Андрій Волчко