П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2023 року м. Київ

Справа №752/8103/13-ц

Провадження № 22-ц/824/4390/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 29 березня 2023 року

Повний текст постанови складено 31 березня 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року, ухваленого у складі судді Плахотнюк К.Г., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2012 року ПАТ «КБ «Надра», звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 18 вересня 2007 року між позивачем та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 480/П/99/2007-840. Згідно пункту 1.1 кредитного договору позивач надав ОСОБА_1 у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі

864 490,00 доларів США. Згідно пункту 1.3.1 кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються позивачем на підставі відсоткової ставки

у розмірі 12,49 % річних. За умовами пунктів 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3 кредитного договору, відповідач зобов?язався щомісячно до 10 числа поточного місяця сплачувати мінімальний платіж у розмірі 9 338,54 доларів США.

У забезпечення забов?язань за кредитним договором, 18 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки до кредитного № 480/П/99/2007-840, за умовами якого ОСОБА_2 зобов?язалась відповідати перед позивачем за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов?язань, що витікають з кредитного договору. ОСОБА_2 відповідає перед позивачем за виконання зобов?язань у повному об?ємі всім належним їм на праві власності майном та грошовими коштами.

Позивач вказував, що відповідачі взяті на себе зобов?язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконують.

01 листопада 2012 року позивачем було направлено вимогу відповідачам з пропозицією виконати взяті на себе, як позичальника та поручителя, зобов?язання за неналежне виконання своїх обов?язків.

Проте відповідачі не виконали пропозицію відповідача, у зв?язку із чим станом на 29 жовтня 2012 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі

647 449,42 доларів США, що еквівалентно станом на 29 жовтня 2012 року 5 175 063,21 грн), яка складається з: 497 788,02 дарів США, що еквівалентно 3 954 840,64 грн, - заборгованість за кредитним договором, 62 358,34 доларів США, що еквівалентно

498 430,21 грн, - заборгованість по сплаті відсотків, 3 884,06 доларів США, що еквівалентно 31 045,29 грн, - пеня за прострочення сплати кредиту, 86 419,00 доларів США, що еквівалентно 690 747,07 грн, - штраф за порушення умов кредитного договору.

09 липня 2015 року ПАТ «КБ «Надра» подало заяву про збільшення позовних вимог, у якій вказувало, що станом на 25 червня 2015 року у ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 перед банком наявна заборгованість в розмірі 802 003,34 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 25 червня 2015 року становить

16 984 842,77 грн в тому числі: непогашений кредит - 494 788,02 доларів США, що еквівалентно 10 478 630,58 грн, несплачені відсотки - 228 700,76 доларів США, що еквівалентно 4 843 429,27 грн, несплачена пеня за прострочення строків виконання зобов?язань - 78 514,56 доларів США, що еквівалентно 1 662 782,92 грн.

ПАТ «КБ «Надра», з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на свою користь заборгованість за договором від 18 вересня 2007 року № 480/П/99/2007-840 в розмірі 802 003,34 доларів США, що еквівалентно станом на 25 червня 2015 року 16 984 842,77 грн; стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 06 лютого 2013 року справу передано на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва за підсудністю.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2013 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року справу прийнято до провадження в іншому складі суду, у зв?язку із закінченням п?ятирічного строку повноважень судді.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року, провадження у справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором зупинено до набрання законної сили рішення у справі № 761/43861/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору та додаткової угоди недійсними.

Постановою Верховного Суд увід 05 грудня 2018 року ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року скасовано, справу № 752/8103/13-ц направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року замінено ПАТ «КБ «Надра» його правонаступником товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»).

У квітні 2016 року ОСОБА_2 подала до суду заперечення на позовну заяву, у яких просить у задоволенні позовної заяви відмовити.

Заперечення мотивовано тим, що позивач не реалізував своє право пред?явлення до поручителя про стягнення у солідарному порядку заборгованості позов в межах строку дії договору поруки, тобто упродовж шести місяців з моменту настання строку погашення процентів по черговому платежу за основним зобов?язанням.

12 грудня 2016 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Федосіним А. В. подано клопотання про застосування строків позовної давності (т. 2, а. с. 148-150).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності із зверненням до суду з позовними вимогами, про застосування якого заявлено відповідачем.

22 грудня 2022 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подало до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня

2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за умовами кредитного договору, сплата кредитної заборгованості сторонами визначена щомісячними платежами, а тому строк позовної давності має обраховуватися до кожного платежу окремо. Останній платіж за тілом кредиту вчинено позичальником 24 жовтня 2007 року, а за відсотками 18 вересня 2007 року. У зв?язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору 01 листопада 2012 року банком направлено вимогу про дострокове стягнення заборгованості, яке настає у випадку не усунення порушень на 31 день із дня отримання вимоги. Відповідачі вимоги не виконали, у зв?язку із чим банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості та звернувся до суду 03 грудня 2012 року, тобто в межах строку позовної давності.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 28 грудня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суд увід 30 грудня 2022 року витребувано

з Голосіївського районного суду міста Києва матеріали справи № 752/8103/13-ц за позовом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

16 січня 2023 року матеріали справи № 752/8103/13-ц за позовом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором надійшли д Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 січня 2022 року клопотання

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року задоволено

та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року у справі за позовом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Обухов В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Обухов В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.

Судова повістка, яка надсилалася ОСОБА_1 повернулися до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що 18 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» укладено кредитний договір № 480/П/99/2007-840, відповідно до пункту 1.1 якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 864 190,00 доларів США строком до

18 вересня 2037 року, відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % річних, цільове призначення проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 18 вересня 2007 року.

Згідно з пунктами 3.3.1-3.3.3 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені пунктом 1.3.1 цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № НОМЕР_1 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 9 338,54 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у пункті 3.3.2 цього договору, щомісячно до 18-го числа поточного місяця.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором № 480/П/99/2007-840, 18 вересня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Відповідно до пункту 1.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань, вказаних у пункті 1.1 цього договору повністю (чи

у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремТакож на забезпечення виконання умов кредитного договору 18 вересня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок загальною площею 272,9 кв. м та майнові права на земельну ділянку площею 0,0809 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

19 червня 2009 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою змінена редакція кредитного договору, зокрема, умовами нової редакції передбачено суму мінімального щомісячного платежу -

5 434,13 доларів США, зобов`язання за кредитним договором забезпечувались укладеним в майбутньому договору поруки та договору застави; була змінена процедура внесення коштів на погашення кредиту та їх списання.

Відповідно до пункту 8.3 кредитного договору, усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійсненні

у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур?єром, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін.

01 листопада 2012 року ПАТ «КБ «Надра» направило позичальнику

ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 досудову вимогу про виконання зобов`язання поручителя, в якій пропонувало останній протягом семи банківських днів з дати надіслання банком цього повідомлення погасити заборгованість в повному обсязі. Попереджено, що у випадку невиконання боргових зобов?язань банк змушений буде звернутись за захистом своїх прав до суду (т. 1, а. с. 20, 29).

З Єдиного державний реєстр судових рішень Київським апеляційним судом встановлено таке.

У липні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкова І. О. звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 369/7772/15-ц).

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від

17 грудня 2015 року у справі № 369/7772/15-ц) звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В. О. та зареєстрованого

в реєстрі за № 8059, а саме нерухоме майно - житловий будинок за

АДРЕСА_1 , житловою площею 45,4 кв. м, загальною площею 272,9 кв. м, що належить ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу за реєстровим № 8051; земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:036:0012, площею 0,0809 га що належить ОСОБА_1 згідно

з договором купівлі-продажу за реєстровим № 8050 з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 вересня 2007 року у розмірі

802 003,34 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 25 червня 2015 року становить 16 984 842,77 грн, шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого проваджена за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайну ціну на цей вид майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, тому банк відповідно до чинного законодавства і умов договору іпотеки має право на звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Постановою Апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2017 року заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра»

Стрюкової І. О. відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року постанову Апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2017 року скасовано, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року залишено в силі.

На виконання вказаного заочного рішення Києво-Святошинським районним судом Київської області були видані виконавчі листи.

07 серпня 2019 року приватним виконавцем Ігнатенко К. Е. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року.

На час розгляду справи апеляцінийм судом заочне рішення суду не виконано, що підтвердили в судовому засіданні представник ТОВ ФК «Довіра та гарнтія» та представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Обухов В.В.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра», уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І. О., третя особа - ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним кредитний договір № 480/П/99/2007-840, укладений 18 вересня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 ; визнати недійсною додаткову угоду № 1

від 19 червня 2009 року до кредитного договору № 480/П/99/2007-840, укладеного

18 вересня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» і ОСОБА_1 (справа № 761/43861/16).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року, залишеним без зміно постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2018 року,

позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними: пункт 1.3.2. кредитного договору № 480/П/99/2007-840 від 18 вересня 2007 року, та пункт 1.3.2. кредитного договору № 480/П/99/2007-840 від 18 вересня 2007 року, в редакції додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 480/П/99/2007-840 від 18 вересня 2007 року, укладених між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра».

Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь держави судовий збір у розмірі 1 102,40 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним пункт 1.3.2 Кредитного договору, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Разом з тим, в іншій частині позовні вимоги суд визнав необґрунтованими, оскільки позичальник перед укладенням договору отримав всю необхідну інформацію, підстав для визнання кредитного договору та додаткової угоди недійсними в повному обсязі судом не установлено.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року (справа № 761/43915/16) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра», третя особа - ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банком не було пропущено строку пред`явлення вимоги до поручителя, оскільки банк скористався своїм правом про дострокове повернення кредитних коштів надіславши вимогу, та після чого в період місяця листопада 2012 року звернувся до суду з позовом.

У справі № 761/43915/16 судом встановлено, що укладанням додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 18 вересня 2007 року № 480/П/99/2007-840 не було збільшено зобов`язань за кредитним договором, а тому доводи позивача щодо припинення поруки

у зв`язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З доданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 25 червня 2015 року

у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед банком наявна заборгованість в розмірі

802 003,34 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 25 червня 2015 року становить 16 984 842,77 грн в тому числі: непогашений кредит -

494 788,02 доларів США, що еквівалентно 10 478 630,58 грн, несплачені відсотки -

228 700,76 доларів США, що еквівалентно 4 843 429,27 грн, несплачена пеня за прострочення строків виконання зобов?язань - 78 514,56 доларів США, що еквівалентно

1 662 782,92 грн (т. 2, а. с. 21-22).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання),

а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

У справі, що переглядається, ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка станом 25 червня 2015 року становила

802 003,34 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 25 червня 2015 року становить 16 984 842,77 грн в тому числі: непогашений кредит -

494 788,02 доларів США, що еквівалентно 10 478 630,58 грн, несплачені відсотки -

228 700,76 доларів США, що еквівалентно 4 843 429,27 грн, несплачена пеня за прострочення строків виконання зобов?язань - 78 514,56 доларів США, що еквівалентно

1 662 782,92 грн.

Водночас, Київським апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року, у справі

№ 369/7772/15-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки

від 18 вересня 2007 року з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 480/П/99/2007-840, яка станом на 25 червня

2015 року становила 802 003,34 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 25 червня 2015 року становить 16 984 842,77 грн, та складається

з: непогашеного кредиту - 494 788,02 доларів США, що еквівалентно 10 478 630,58 грн; несплачених відсотків - 228 700,76 доларів США, що еквівалентно 4 843 429,27 грн; несплаченої пені за прострочення строків виконання зобов`язань - 78 514,56 доларів США, що еквівалентно 1 662 782,92 грн, шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого проваджена за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайну ціну на цей вид майна.

Отже, заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року, у справі № 369/7772/15-ц встановлено правомірність нарахування та стягнення зазначеної заборгованості.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У матеріалах справи немає відомостей про реалізацію предмета іпотеки та суму, отриману в результаті реалізації нерухомого майна, якщо така була проведена.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі

№ 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) зроблено висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 28 грудня

2022 року у справі № 216/4295/20 (провадження № 61-6062св22).

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі

як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За змістом статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У справі, що переглядається, Київським апеляційним судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року у справі № 761/43915/16 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра», третя особа - ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банком не було пропущено строку пред`явлення вимоги до поручителя, оскільки банк скористався своїм правом про дострокове повернення кредитних коштів надіславши вимогу, та після чого в період місяця листопада 2012 року звернувся до суду з позовом.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ураховуючи наведене, Київський апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 480/П/99/2007-840, яка станом на 25 червня 2015 року становила 802 003,34 доларів США, в тому числі: непогашений кредит - 494 788,02 доларів США, несплачені відсотки - 228 700,76 доларів США, несплачена пеня за прострочення строків виконання зобов?язань - 78 514,56 доларів США, що встановлено заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року,

у справі № 369/7772/15-ц, доказів виконання якого відповідачами не надано. При цьому Київським апеляційним судом враховано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року у справі № 761/43915/16, яким встановлено відсутність підстав для припинення поруки.

Окрім цього, колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним зазначити наступне.

За умовами укладеного 18 вересня 2007 року укладеного кредитного договору, № 480/П/99/2007-840, банк надав ОСОБА_1 у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі

864 490,00 доларів США.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема кредиту, не суперечить чинному законодавству.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Таким чином, стягнення заборгованості із відповідачів за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 480/П/99/2007-840 на користь позивача має бути здійснено у валюті боргу, визначеній договором (доларах США).

Щодо строків позовної давності

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник ОСОБА_1 - адвокат Федосін А. В. подав клопотання про застосування строків позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі

№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі

№ 21/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) зроблено висновок, що повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України). До поручителя протягом шести місяців, якщо закінчення строку поруки не встановлено самим договором (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, недотримання яких може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи встановлено, що з досудовою вимогою ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», звернулось 01 листопада 2012 року.

З цим позовом банк звернувся до суду 29 листопада 2012 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

За таких обставин Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що трирічний строк позовної давності позовних вимог ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором не пропущено.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом не повно, висновку суду не відповідають дійсним обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення у справі нового рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати понесені позивачем за подання позову в розмірі 3219 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 4828,50 грн, а всього 8047,50 грн, підлягають стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» по 4023,75 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольтнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2007 року 480/П/99/2007-840 станом на 25 червня 2015 року у розмірі 802 003,34 доларів США, в тому числі: непогашений кредит - 494 788,02 доларів США, несплачені відсотки - 228 700,76 доларів США, несплачена пеня за прострочення строків виконання зобов?язань - 78 514,56 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» по 4023,75 грн судових витрат з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна