ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/196/23 Номер провадження 22-ц/814/2887/23Головуючий у 1-й інстанції Ткачук Ю.А. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Прядкіної О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 02 лютого 2023 року, постановлену суддею Ткачуком Ю.А., по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Посольство Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

ВСТАНОВИЛА:

31.01.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави із заявою, в якій просить встановити юридичний факт війни Російської Федерації проти України з лютого 2014 року з агресивним масованим вторгненням в Україну з 24 лютого 2022 року з урахуванням ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та встановити юридичний факт агресивної війни проти України - Російською Федерацією з 22 лютого 2022 року на території України в порушення норм міжнародного гуманітарного права, всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч.4 ст. 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103 від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) та з урахуванням доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідувань порушень в Україні від 18.10.2022.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 02.02.2023 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Посольство Російської Федерації в Україні, Міністерство Соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення.

З цією ухвалою не погодився заявник ОСОБА_1 та оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу місцевого суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

Вказував, що факт агресивної війни проти України - Російською Федерацією з 22 лютого 2022 року на території України в повній мірі підтверджується доповіддю незалежної міжнародної комісії з розслідувань порушень в Україні від 18.10.2022, що була ним надана.

Відзиви на апеляційну скаргу не подавались.

Сторони в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи, судом апеляційної інстанції повідомлялися.

Від заявника надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів поданої позивачем заяви, він просить встановити юридичний факт війни Російської Федерації проти України з лютого 2014 року з агресивним масованим вторгненням в Україну з 24 лютого 2022 року з урахуванням ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та встановити юридичний факт агресивної війни проти України - Російською Федерацією з 22 лютого 2022 року на території України в порушення норм міжнародного гуманітарного права, всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч.4 ст. 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103 від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) та з урахуванням доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідувань порушень в Україні від 18.10.2022.

Відмовляючи у відкритті провадження за поданою ОСОБА_1 заявою, суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а факт, який заявник просить встановити є загальновідомим. Крім того, заявником не зазначено мету встановлення юридичного факту, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною першою статті 315 ЦПК України визначені факти, які можуть бути встановлені у судовому порядку. При цьому вказаний перелік, не є вичерпним.

Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року К» 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт війни Російської Федерації проти України з лютого 2014 року з агресивним масованим вторгненням в Україну з 24 лютого 2022 року з урахуванням ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та встановити юридичний факт агресивної війни проти України - Російською Федерацією з 22 лютого 2022 року на території України.

Статтею першою Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до абзацу 2 постанови Верховної Ради України від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Крім того, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Силові дії Російської Федерації, що тривають із 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX 24, зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, якій було продовжено відповідними Указами Президента України до 19 лютого 2023 року (Указ від 14 березня 2022 року № 133/2022, затверджений Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указ від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затверджений Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указ від 17 травня 2022 року № 341/2022, затверджений Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указ від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затверджений Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указ від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затверджений Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX).

Таким чином, факт збройної агресії Російської Федерації проти України визначено як національним, так і міжнародним законодавством, тому він є загальновідомим у розумінні статті 82 ЦПК України та доведенню і установленню в судовому порядку не підлягає.

При цьому, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі 490/6057/19-ц (провадження № 61-18514сво21).

Зважаючи на вказані вище обставини, та з урахуванням наведених вище положень закону, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно відмовив заявнику у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки подана ним заява, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, судом правильно враховано, що в порушення вимог ст. 318 ЦПК України, заявник ОСОБА_1 не вказав мети встановлення даного юридичного факту та які правові наслідки він тягне безпосередньо для конкретної особи. При цьому, юридичні наслідки, мають бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи.

Ухвала суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права. Підстав для її скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів, які дублюють зміст поданої заявником ОСОБА_1 заяви, не вбачається.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05.04.2023 р.

Головуючий -суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

О.В.Прядкіна