ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» квітня 2023 року

м. Харків

справа № 638/16038/19

провадження № 22ц/818/581/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представниця позивача ОСОБА_2 ,

відповідачка - ОСОБА_3 , представниця відповідачки ОСОБА_4 ,

позивачка за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , представниця позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_4 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , представниця відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року в складі судді Аркатової К.В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 вересня 2009 року між ним та ОСОБА_3 укладено шлюб.

Зазначив, що в період шлюбу сторонами придбано майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 ; транспортний засіб TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій.

Посилався на те, що вищезазначене майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, однак між сторонами відсутнє порозуміння щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя.

Просив здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; здійснити поділ транспортного засобу TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на частину транспортного засобу TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій.

Не погоджуючись з позовними вимогами у січні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 05 вересня 2009 року вона з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Зазначила, що 28 вересня 2015 року нею укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Вказала, що спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з відповідачем, проте була куплена нею виключно за особисті кошти. Для придбання спірної квартири та проведення ремонтних робіт у ній вона отримала позику у батька в загальному розмірі 90 000,00 доларів США.

Посилалася на те, що ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований в спірній квартирі та вона не мала наміру реєструвати його. Проте вона відразу зареєструвалася в цій квартирі.

Вказала, що якщо б спірна квартира купувалася за спільні сімейні кошти, то ОСОБА_1 , який ніколи не мав свого житла, оформив би 50% квартири на себе. Крім того, він настояв би на прописці себе у цю квартиру.

Вважала, що спірна квартира не була набута у шлюбі за спільний сімейний бюджет та не є спільною сумісною власністю подружжя, а є її особистим майном.

Зазначила, що в період шлюбу за спільні кошти подружжя ними також придбано автомобіль TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій.

Посилалася на те, що автомобіль перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 . Його неможливо реально поділити між подружжям, тому в порядку сума компенсації, що підлягає виплаті складає 148 560,00 грн, що становить частини вартості спірного транспортного засобу.

Просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; поділити автомобіль TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, наступним чином: стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію частини вказаного автомобіля, вартість якого на даний час складає 297 120,00 грн, у розмірі 148 560,00 грн, визнати за ОСОБА_1 право власності на вказаний автомобіль, після сплати 148 560,00 грн ОСОБА_3 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, здійснено поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; здійснено поділ транспортного засобу TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) SB1BG76L30E072509, колір синій, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину транспортного засобу TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 9605,00 грн; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, а її зустрічні вимоги задовольнити у повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення порушено норми процесуального права, неправильно застосовані норми матеріального права, не були належним чином досліджені докази, що наявні в матеріалах справи, що безпосередньо підтверджують факт придбання спірної квартири за її особисті кошти, а саме розписки про отримання нею грошей від її батька для купівлі квартири. При цьому, ОСОБА_1 не були спростовані зазначені докази. Не були допитані свідки у суді щодо цього. Посилалася на те, що суд першої інстанції проігнорував поважність причин (через хворобу та карантин) неможливості бути присутньою в судовому засіданні та позбавив її права надати особисті пояснення в рамках розгляду справи. Зазначила, що всі подані заяви про відкладення розгляду справи були обґрунтовані та з поважних причин, тому посилання суду щодо зловживання нею процесуальними правами свідчить про упередженість суду по відношенню до неї. Вказала, що ОСОБА_1 не надано доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Посилалася на те, що оскільки саме вона заявила про компенсацію частки на спірний автомобіль, тому внесення на депозитний автомобіль грошової компенсації є необов`язковим. Зазначила, що розгляд справи було призначено на 10 лютого 2022 року, однак судом першої інстанції розглянуто справу 14 лютого 2022 року та на цю дату вона не була належним чином повідомлена. Разом з апеляційною скаргою надано клопотання про виклик свідків ОСОБА_6 , батька відповідачки, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в задоволенні якого відмовлено за безпідставністю, оскільки ті обставини, на які посилається відповідачка в своєму клопотанні, доводяться іншими доказами.

10 квітня 2023 року від представниці позивача електронною поштою до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому вказала, що розписка, на яку посилається відповідачка, не підтверджує того, що саме ці кошти були витрачені нею на придбання спірної квартири за її особисті кошти. Зазначила, що доводи апеляційної скарги відповідачки не спростували презумпцію спільної сумісної власності подружжя. Акцентувала увагу суду на неодноразові клопотання її представників щодо відкладення розгляду справи без поважних причин, тому, на її думку, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права. Також, вказала, що орієнтований розмір витрат на правничу допомогу складає 50 000,00 грн. Зазначила, що докази розміру будуть надані додатково. Разом з відзивом на апеляційну скаргу надані заперечення на клопотання про виклик свідків, в яких, зокрема, вказано, що судом першої інстанції постановлялась ухвала про виклик свідків з зобов`язанням відповідачки забезпечити їх явку в судове засідання. Жоден із заявлених свідків протягом двох років не з`явився до суду першої інстанції. У зв`язку з чим підстав для задоволення заяви не вбачається.

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги та клопотання про виклик свідків і просила відмовити в їх задоволенні. При цьому підтримала доводи та вимоги відзиву.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами режим спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 05 вересня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.3,100 том 1).

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 29 березня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстрований автомобіль TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій (а.с.10 том 1).

Зі звіту про оцінку майна - автомобіля TOYOTA AVENSIS, реєстраційний номер НОМЕР_1 вбачається, що його вартість складає 297 120,00 грн, що еквівалентно 12 227,00 доларів США (а.с.33-35 том 1).

Матеріали справи містять розписки ОСОБА_6 , батька ОСОБА_3 , від 24 вересня 2015 року, 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року, за якими ОСОБА_6 взяв у борг грошові кошти на загальну суму 90 000,00 доларів США (а.с.101-104, 167-170 том 1).

Також, 28 вересня 2015 року ОСОБА_3 склала розписку, за якою вона взяла у борг у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1 945 440,00 грн, що у еквіваленті складає 90 000,00 доларів США для придбання в особистих цілях в якості особистого нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . Кошти у повному обсязі зобов`язалась повернути 28 вересня 2020 року включно. При отриманні вказаних коштів у борг від ОСОБА_6 присутні свідки: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с.105,166 том 1).

28 вересня 2015 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передав у власність покупцю квартиру АДРЕСА_1 , а покупець прийняла у власність цю квартиру і сплатила за неї обумовлену цим договором грошову суму, а саме 972 900,00 грн, що по курсу Національного банку України становить 45 000,00 доларів США.

Із пункту 7 цього договору вбачається, що придбання вищевказаної квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою чоловіка покупця, ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. 28 вересня 2015 року за реєстровим № 2519, що призначена для зберігання у справах приватного нотаріуса (а.с.6-7,108 том 1).

Аналогічна інформація внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.9, 97-99, 160162 том 1).

Під час вчинення зазначеного правочину ОСОБА_3 не повідомила про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності.

Як вбачається зі звіту про оцінку майна № SM-784-09-19 від 26 вересня 2019 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 2 106 000,00 грн, що еквівалентно 86 664,00 доларів США (а.с.11 том 1).

Із довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14 січня 2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_12 (а.с.112, 163 том 1).

Як вбачається зі свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_4 від 10 червня 2021 року, ОСОБА_5 змінила своє прізвище на « ОСОБА_13 » (а.с.33 том 2).

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 посилалася, зокрема, на те, що її не було повідомлено про розгляд справи на 14 лютого 2022 року належним чином.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Частиною п`ятою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною 6 статті 130 ЦПК України передбачено, що якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 не отримувала з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи, призначеної на 14 лютого 2022 року.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 у справі не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_3 та ухвалив рішення без доказів її належного повідомлення про день, час та місце судового засідання, призначене на 14 лютого 2022 року, про що ОСОБА_3 зазначила у своїй апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на викладене, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи судове рішення по суті спору судова колегія виходить з наступного.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, з 05 вересня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1 ; транспортний засіб TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій.

Також, з матеріалів справи не вбачається, що шлюб між сторонами розірвано.

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру ОСОБА_3 посилалася на те, що спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з ОСОБА_1 , проте була куплена нею виключно за особисті кошти. Зазначила, що для придбання спірної квартири та проведення ремонтних робіт у ній вона отримала позику у батька в загальному розмірі 90 000,00 доларів США.

Так, 28 вересня 2015 року ОСОБА_3 склала розписку, за якою вона взяла у борг у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1 945 440,00 грн, що у еквіваленті складає 90 000,00 доларів США для придбання в особистих цілях в якості особистого нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . Кошти у повному обсязі зобов`язалась повернути 28 вересня 2020 року включно. При отриманні вказаних коштів у борг від ОСОБА_6 присутні свідки: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 погасила за особисті кошти заборгованість за вказаною розпискою.

Як вбачається з пункту 7 договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2015 року придбання вищевказаної квартири за цим договором вчинялося за письмовою заявою чоловіка покупця, ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. 28 вересня 2015 року за реєстровим № 2519, що призначена для зберігання у справах приватного нотаріуса.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час вчинення зазначеного правочину ОСОБА_3 не повідомила про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності, якщо вона вважала, що майно придбавалось за особисті грошові кошти отримані за договором позики. У неї не було жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу від 28 вересня 2015 року (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 642/3248/19 (провадження № 61-3251св21).

Частиною 4 статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18, Верховний Суд вказав, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідна позиція закріплена, зокрема, і в постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 333/911/20.

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20, зазначено, що «внаслідок придбання подружжям квартири у кредит, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір».

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не довела належними та допустимими доказами придбання спірної квартири за особисті кошти. Так, спірна квартира була придбана на запозичені кошти, отримані за договором позики від 28 вересня 2015 року під час шлюбу. Тобто, даний договір укладено в інтересах сім`ї та кошти використані в інтересах сім`ї. Отже фактично квартира придбана за спільні кошти подружжя. Таким чином, надана ОСОБА_3 розписка не спростовує презумпції права спільної сумісної власності на квартиру, придбану подружжям в період шлюбу.

ОСОБА_3 в судах першої та апеляційної інстанцій не заявляла клопотання про призначення судової технічної експертизи документів для встановлення абсолютної давності розписок з метою доведення обставин придбання квартири за особисті кошти та на спростування презумпції спільності майна подружжя.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_3 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру та не надала доказів, які б підтверджували повернення кредитних коштів, за які була придбана квартира, за рахунок особистих коштів, наявні підстави про визнання за сторонами право власності за кожним по частині спірної квартири у порядку статей 60, 70 СК України.

Посилання ОСОБА_3 на те, що в суді першої інстанції не були допитані свідки, показання яких мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів не бере до уваги доводи ОСОБА_3 , що ОСОБА_1 не надав доказів, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки тягар спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно покладено на ОСОБА_3 .

Що стосується транспортного засобу TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, колегія суддів виходить з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що автомобіль TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, набутий ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі.

Зі змісту вимог ОСОБА_1 вбачається, що він просив, зокрема, здійснити поділ спірного транспортного засобу та визнати за ним право власності на частину цього транспортного засобу.

В свою чергу ОСОБА_3 просила, зокрема, поділити спірний автомобіль наступним чином: стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію частини вказаного автомобіля, вартість якого на даний час складає 297 120,00 грн, у розмірі 148 560,00 грн, визнати за ОСОБА_1 право власності на вказаний автомобіль, після сплати 148 560,00 грн ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Разом із цим, оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід ураховувати, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Указане узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Крім цього, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц, та вказала, що: «приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні».

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 755/17641/18 (провадження № 61-13926св21), від 11 січня 2023 року у справі № 727/12392/19 (провадження № 61-4937св22).

Згідно з частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Автомобіль TOYOTA AVENSIS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі будь-яку його частку неможливо, він не може бути реально поділений в натурі між сторонами.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

ОСОБА_3 не претендує на те, щоб автомобіль залишити собі, припинивши своє право на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією їй за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від ОСОБА_1 , оскільки матеріалами справи підтверджено користування автомобілем саме відповідачем.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування положень частини четвертої статті 71 СК України й присудження ОСОБА_3 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, а саме вартості частки.

При цьому, вирішуючи питання в цій частині вимог колегія суддів враховує, що такі вимоги ОСОБА_3 направлені на справедливий захист її прав та інтересів з урахуванням дотримання балансу інтересів.

Як вбачається зі звіту про оцінку майна - автомобіля TOYOTA AVENSIS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість вказаного автомобілю складає 297 120,00 грн, у звязку з чим колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню грошова компенсація вартості майна в розмірі 148 560,00 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації частки у праві спільної сумісної власності подружжя.

Що стосується вимоги ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль після сплати відповідної компенсації, то колегія суддів вважає за необхідне відмовити в цій частині, оскільки аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя з подальшим припиненням права власності на цю частку. Зміст положень цієї статті не є умовним.

Зважаючи на зазначені обставини, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення як первісного, так і зустрічного позовів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 87,64%, тому сплачений судовий збір за подачу первісної позовної заяви в розмірі 8417,82 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Зустрічні позовні вимоги та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено на 6,59%, тому сплачений судовий збір за подачу зустрічного позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 2680,68 грн (692,61 грн + 1988,37 грн) підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5737,14 грн (8417,82-2680,68).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши її право власності на цілу частку.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 148 560, 00 грн грошової компенсації вартості автомобіля TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, припинивши права власності ОСОБА_3 на частку автомобіля TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5737,14 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 11 квітня 2023 року.