Провадження № 2/761/3156/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Пономаренко Н.В.

за участю секретаря Бражніченко І.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши в загальному провадженні, у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна, відповідного до якої позивач просить суд: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 200 000 доларів США - безпідставно набутих грошових коштів.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що починаючи з 25.02.2006 р. він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2013 р., яке набрало законної сили 27.08.2013 р., шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу, 22 липня 2013 року, тобто менше ніж за місяць до його розірвання між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. (надалі - Шлюбний договір).

У позовній заяві вказано, що пунктом 3.1. Шлюбного договору передбачено, що подружжя домовилось, що у випадку розірвання шлюбу той з подружжя, який буде проживати окремо від малолітньої доньки - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та/або інших дітей, які можуть народитися у подружжя під час шлюбу, зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти до досягнення дитиною повноліття у розмірі не менше ніж 5000 грн. на кожну дитину, але у будь-якому випадку не менше встановленого законодавством мінімуму (3.1.1). 3.1.2. Чоловік зобов`язується після продажу нерухомого майна, яке вказане у п. 2.6 цього договору, за рахунок частини отриманих від такого продажу грошових коштів відкрити в банківській (-их) установі (-ах) на ім`я малолітньої доньки подружжя ОСОБА_5 депозит (-и) у розмірі (загальному розмірі) не менше 100 000 доларів США, відсотки за користування яким буде отримувати (до досягнення донькою повноліття) той з подружжя, який буде проживати разом із дитиною та використовувати на утримання дитини». При цьому, позивачем зазначено будь-яких інших умов, які б передбачали виконання подружжям якихось грошових зобов`язань, шлюбний договір не містить.

Позивачем вказано, що після розірвання шлюбу у грудні 2013 року між ним та відповідачем, було досягнуто домовленості про те, що він у відповідності до пункту 3.1 Шлюбного договору передасть відповідачу 200 000 доларів США, з яких 100 000 доларів США буде зараховано відповідачкою на депозитний рахунок, відкритий нею у банківській установі, для того щоб відповідач могла самостійно отримувати проценти по депозиту та у відповідності до п. 3.1.2 шлюбного договору використовувати їх на утримання дитини. Решта суми, у розмірі 100 000 доларів США, передається позивачем відповідачці у рахунок аліментів на утримання нашої доньки - ОСОБА_5 , передбачених п. 3.1.1 Шлюбного договору, та у рахунок покриття додаткових витрат на дитину, які можуть виникнути у майбутньому. 27 грудня 2013 року зазначена сума у розмірі 200 000 доларів США була передана ним Відповідачці. Факт отримання відповідачкою вказаних коштів підтверджується складеною нею розпискою від 27.12.2013 року, у якій зазначено, що кошти отримуються нею на підставі раніше укладеного шлюбного договору.

У позовній заяві зазначено, що відповідачка запевнила його, що отримані від нього кошти будуть використані нею у відповідності до умов Шлюбного договору на утримання їхньої дитини і що його зобов`язання за Шлюбним договором в частині майнових зобов`язань, пов`язаних із утриманням дитини, є виконаними. Після цього, протягом шести років відповідачка питання витрат на утримання дитини жодним чином переді ним не порушувала, і він був упевненим, що отримані від нього гроші витрачаються відповідачкою згідно досягнутої між ними домовленості та умов Шлюбного договору. Однак, у квітні 2021 року позивачу стало відомо, що у 2020 році відповідачка звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до нього про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року у зазначеній справі з позивача на користь ОСОБА_3 було стягнуто додаткові витрати на дитину у розмірі 135 498,50 грн. При цьому, у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 аліментів ОСОБА_3 судом було відмовлено з посиланням на наявність укладеного між сторонами Шлюбного договору щодо сплати аліментів і можливість їх отримання ОСОБА_3 у позасудовому порядку.

Позовна заява мотивована тим, що таким чином, позивачу стало відомо, що досягнуті між ним та відповідачкою домовленості щодо порядку утримання їхньої дитини та умови Шлюбного договору в цій частині відповідачкою виконані не були, а отримані від нього кошти у сумі 200 000 доларів США не були використані відповідачкою на утримання дитини.

Позивач зазначає, що вище викладене стало підставою для звернення до суду з позовом та посилаючись на ст. 1212 ЦК України, він просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13.07.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.

20.01.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву у якому останній просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві відповідачем зазначено, що у даному спорі позивач повинен довести наявність трьох умов, які б підтверджували зобов`язання з безпідставного набуття майна, а саме: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна, проте такі факти позивачем не доведені належними та допустимими доказами, всупереч вимогам закону. Відсутні обов`язкові умови щодо застосування ст. 1212 ЦК України до цих правовідносин. Оцінюючи доводи та докази в їх сукупності та співставленні, їх достатність та взаємний зв`язок, сторона відповідача наголошує на наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідачем у відзиві вказано, що позовні вимоги не мають під собою достатнього правового підґрунтя та взагалі розумного та виваженого розуміння обставин справи, що пов`язано з помилковими висновками позивача стосовно тлумачення норм закону. Доводи позивача жодним чином не підтверджуються, а є лише його суб`єктивним та надуманим ставленням до предмету позову, а тому відповідач вважає, що відсутні підстав для задоволення позову. Крім того у відзиві зазначено, що у разі визнання сумот факту делікту, відповідач просить суд застосувати до цих правовідносин строку позовної давності відповідно до вимог ст. 257 ЦК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.11.2022 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

06.01.2023 до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_3 ) про поновлення строку для подання доказів та долучення до матеріалів справи експертний висновок (консультація з оцінки). В судовому засіданні 01.03.2023 року поновлено строк на подання доказів, однак вказані докази суд не бере до уваги відповідно до вимоги ч. 9 ст. 82 ЦПК України.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

В судовому засіданні відповідач не з`явився, свого представника не направив, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України )

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом.

Судом встановлено, що 25 лютого 2006 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва по шлюб, виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції 25 лютого 2006 року. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».

Судом також встановлено, що 22 липня 2013 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1942 (надалі - Шлюбний договір).

Відповідно до пункту 3.1.1. Шлюбного договору подружжя домовилось, що у випадку розірвання шлюбу той з подружжя, який буде проживати окремо від малолітньої доньки - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та/або інших дітей, які можуть народитися у подружжя під час шлюбу, зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти до досягнення дитиною повноліття у розмірі не менше ніж 5000 грн. на кожну дитину, але у будь-якому випадку не менше встановленого законодавством мінімуму Пунктом 3.1.2 визначено, що чоловік зобов`язується після продажу нерухомого майна, яке вказане у п. 2.6 цього договору, за рахунок частини отриманих від такого продажу грошових коштів відкрити в банківській (-их) установі (-ах) на ім`я малолітньої доньки подружжя ОСОБА_5 депозит (-и) у розмірі (загальному розмірі) не менше 100 000 доларів США, відсотки за користування яким буде отримувати (до досягнення донькою повноліття) той з подружжя, який буде проживати разом із дитиною та використовувати на утримання дитини». При цьому, позивачем зазначено будь-яких інших умов, які б передбачали виконання подружжям якихось грошових зобов`язань, шлюбний договір не містить.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 27.12.2013 року ОСОБА_3 отримала грошові кошти 200 000, 00 доларів США від ОСОБА_2 на основі раніше укладеного шлюбного договору, на підтвердження чого була підписана розписка від 27.12.2023.

Сторонами не заперечувалось, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2013 р., яке набрало законної сили 27.08.2013р., шлюб між сторонами було розірвано.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м Києва від 29.03.2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,- задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на спільну дитину, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 135 498,50 грн. В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 18.08.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29 березня 2021 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 22.12.2021 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Владикіна Олександра Насирбеговича задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року в частині стягнення додаткових витрат на дитину скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині додаткових витрат на дитину задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на лікування неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2125,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс 18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той самий час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19.

Встановлені обставини справи та безпосередньо вимоги позивача свідчать, що грошові кошти отримані відповідачем саме на підставі договірних відносин, що, тому у позивача відсутнє право на отримання відповідно до положень ст. 1212 ЦК України вищевказаних грошових коштів. Більш того, сам позивач не заперечує та не спростовує того факту, що дійсно грошові кошти було передано на умовах, визначених безпосередньо в шлюбному договорі.

Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).

У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Так, ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

У даному спорі позивач повинен довести наявність трьох умов, які б підтверджували зобов`язання з безпідставного набуття майна, а саме: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна, проте такі факти позивачем не доведені належними та допустимими доказами, всупереч вимогам закону.

Відсутні обов`язкові умови щодо застосування ст. 1212 ЦК України до цих правовідносин.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Інші доводи позовної заяви викладених висновків суду не спростовують.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язко доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Щодо зазначене відповідачем, про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц.

Відповідно до висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

За вищевказаних обставин суд відмовляє в задоволенні позову в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, а тому підстав для відмови у позові у зв`язку пропуском строку позовної давності не вбачається.

За правилами ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 177, 202, 256, 257, 267, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-84, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.04.2023.

Суддя: