ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Павлоградський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, в обґрунтування якої зазначив, що він постійно проживає на території України з моменту народження і до теперішнього часу.

За результатами звернення до органів міграційної служби в отриманні паспорту йому було відмовлено та вказано на необхідність подачі ряду документів, які у нього відсутні та не можуть бути отримані без встановлення факту проживання в Україні на зазначену дату.

З огляду на вказане, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що встановлення даного факту необхідно йому для отримання паспорта громадянина України, просив заяву задовольнити.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Павлоградський відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України - задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вербки Павлоградського р-ну Дніпропетровської обл. на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Не погодившись з таким рішенням, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області в особі Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Павлоградський відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в с.Вербки Павлоградського р-ну Дніпропетровської обл., що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 06 вересня 1957 року (актовий запис про народження №76 від 06 вересня 1957 року) (а.с.14).

Згідно проведених Павлоградським відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області перевірок встановлено, що він був документований 14 грудня 1977 року Павлоградським РВВС в Дніпропетровській області паспортом зразка колишнього СРСР (а.с.7-9).

Відповідно до довідки №1621 від 24 лютого 2020 року про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_1 був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 з 27 лютого 1990 року по 15 жовтня 1996 рік (а.с.10).

Згідно інформації, яка була надана на запит Павлоградському відділу ГУ ДМС в Дніпропетровській області, відділом реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області від 10 листопада 2022 року, ОСОБА_1 значився зареєстрованим з 27 лютого 1990 року по 15 жовтня 1996 року за паспортом зразка колишнього СРСР серії НОМЕР_1 , який виданий був 14 грудня 1977 року ВВС Павлоградського райвиконкому Дніпропетровської області, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-9, 17-18).

Згідно до військового квитка серії НОМЕР_2 , який виданий 05 листопада 1975 року Павлоградським міським військовим комісаріатом Дніпропетровської області на ім`я ОСОБА_1 , він з 24 квітня 1990 року по 02 липня 1997 року перебував на військовому обліку в Вишневській міській раді Києво-Святошинського ОРВК Київської області (а.с.15).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що встановлення даного факту необхідно йому для отримання паспорта громадянина України, при цьому, в ході судового розгляду було установлено, що ОСОБА_1 проживав на території України, не був громадянином іншої держави, що підтверджується матеріалами справи, а тому вважав за необхідне встановити факт проживання останнього в Україні станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У своїй скарзі апелянт посилається на те, що вимоги заяви ОСОБА_1 не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, а тому суд першої інстанції при неповно та всебічно з`ясованих обставинах справи дійшов помилкового висновку про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами скаржника, з наступних підстав.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року (ч.2 ст.3 Закону України «Про громадянство України).

За ст.1 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Частиною 1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як зазначено заявником та не спростовано апелянтом, встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України має юридичне значення для отримання ним паспорта громадянина України.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що надані суду докази дозволяють зробити висновок, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року; приймаючи до уваги, що встановлення вищезазначеного факту має для заявника юридичне значення, оскільки дозволить отримати паспорт громадянина України; враховуючи, що іншим шляхом, окрім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, - колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення такої вимоги заяви.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права, а підстави для його скасування - відсутні.

Доводи апеляційної скарги, зокрема, про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення заяви, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, зокрема, що ОСОБА_1 проживав на території України та не був громадянином іншої держави, доводи сторін перевірені і їм надана належна оцінка, при цьому, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - колегією суддів не установлено, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду відповідає вимогам ст.263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Водночас, судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, відповідно до ст.141 ЦПК України, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова