КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 357/7015/21 Головуючий у суді першої інстанції: Бондаренко О.В.
Номер провадження: 22-ц/824/339/2023 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

В Білоцерківський міськрайонний суд Київської області звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03 липня 2018 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідного до якого, він передав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. строком до 09 липня 2018 року.

Також вказав, що 26 жовтня 2018 року між ними було укладено договір позики, відповідного до якого він передав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 6 000,00 доларів США строком до 31 жовтня 2018 року.

На підтвердження отримання відповідачем вказаних коштів були написані відповідні розписки.

Відповідач у встановлений строк зобов`язання не виконав та не повернув кошти, тому ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 250 000,00 грн., 6 000,00 доларів США та судові витрати у розмірі 4 496,96 грн.

В подальшому, 29 вересня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву, про зміну предмету позову, мотивуючи її тим, що відповідачем було частково повернуто борг за договором позики від 03 липня 2018 року у розмірі 200 000,00 грн., шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, а саме: 25 серпня 2018 року та 07 вересня 2018 року, тому, враховуючи, що кошти частково повернуті, просив стягнути з відповідача на свою користь залишок боргу у розмірі 50 000,00 грн. та згідно ст. 625 ЦПК України 3 % річних за прострочення виконання даного зобов`язання у розмірі 4 832,88 грн. Також вказав, що відповідач після пред`явлення позову повернув йому суму коштів за договором позики від 26 жовтня 2018 року у розмірі 6 000,00 доларів США, тому, просив стягнути з відповідача на його користь згідно ст. 625 ЦПК України 3 % річних за прострочення виконання даного зобов`язання у розмірі 465,50 доларів США та судові витрати у справі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 03 липня 2018 року в розмірі 50 000,00 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 4 832,88 грн., а всього - 54 832,88 грн. (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот тридцять дві гривні 88 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 26 жовтня 2018 року в розмірі 465 доларів США 50 центів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі (судовий збір) в розмірі 4 496,97 грн. (чотири тисячі чотириста дев`яносто шість гривень 97 копійок).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, просив рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що Білоцерківський міськрайонний суд Київської області не надав належну оцінку доводам відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи. Стверджує, що виконав усі боргові зобов`язання перед позивачем, тому, на думку апелянта, підстави для задоволення позову відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - адвокат Новікова Н.І. проти доводів апеляційної скарги заперечила, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання в суді апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому, його неявка згідно з вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Кобрин С.Б., проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , Білоцерківський міськрайонний суд Київської області виходив з того, що відповідач свої зобов`язання за договором від 03 липня 2018 року у визначений строк та у повному обсязі не виконав, а зобов`язання за договором позики від 26 жовтня 2018 року виконав у повному обсязі, однак не у визначений строк, тому позивач має право на повернення не сплаченої суми коштів за договором та право на компенсацію прострочення виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони ґрунтуються на вимогах закону та підтверджуються матеріалами справи.

Згідно із ч. 3 ст. 2 ЦПК України, одним із основних принципів цивільного судочинства є верховенство права.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що 03 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідного до якого, позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. строком до 09 липня 2018 року, а відповідач отримав вказані кошти та зобов`язався повернути суму позики у встановлений строк, що підтверджується оригіналом розписки (а.с. 56).

Проте, вказане зобов`язання у строк до 09 липня 2018 року відповідачем не виконано, а повернуто лише частково суму позики, шляхом перерахування коштів на рахунок дружини позивача, відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», а саме: 25 серпня 2018 року - 100 000, 00 грн. та 07 вересня 2018 року - 100 000, 00 грн., про що свідчить копія виписки о рахунку ( а.с.52), що визнано відповідачем.

Також судом встановлено, що 26 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідного до якого, позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 6 000, 00 доларів США строком до 31 жовтня 2018 року, а відповідач отримав вказані кошти та зобов`язався повернути суму позики у встановлений строк, що підтверджено копією розписки (а.с. 8), однак, вказана сума позики повернута відповідачем у липні 2021 року, що підтверджено показаннями допитаного судом першої інстанції, свідка ОСОБА_3 , який зазначив, що на прохання позивача він передав відповідачу, якого знає вже близько 20 років, оригінал розписки від 26 жовтня 2018 року щодо суми позики, отриманої від позивача в розмірі 6 000 доларів США, в зв`язку із поверненням боргу, та в судовому засіданні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області підтвердив, що копія розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 8) відповідає оригіналу, який він передав відповідачу.

Відповідач на спростування укладення договору позики від 26 жовтня 2018 року жодних доказів до суду не подав.

Згідно із приписами ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

В редакції ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи факт укладення договору та зміст умов договору, а також факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3 ст. 545 ЦК України).

Враховуючи, що борговий документ, а саме: розписка від 03 липня 2018 року, надана до суду позивачем та міститься в матеріалах справи, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що відповідач свої зобов`язання за вказаним договором у визначений строк та у повному обсязі не виконав.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що доказів виконання зобов`язань за договором позики від 03 липня 2018 року у повному обсязі та у встановлений строк, відповідач суду не надав.

Щодо зобов`язання за договором позики від 26 жовтня 2018 року, Білоцерківський міськрайонний суд Київської області обґрунтовано зазначив, що відповідач виконав у повному обсязі, однак не у визначений строк.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на повернення не сплаченої суми коштів за договором та право на компенсацію прострочення виконання грошового зобов`язання.

На підставі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

При розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій, позивачем доведено факт укладення договорів позики та факт отримання відповідачем коштів, а також порушення ним зобов`язання щодо їх повернення.

Отже, позивач має право на стягнення з відповідача суми коштів за договором позики від 03 липня 2018 року у розмірі 50 000,00 грн.

За правилами ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 20 вересня 2019 року у справі № 638/10417/15ц, - у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України чи у валюті 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Суд апеляційної інстанції, перевіривши наведений позивачем розрахунок, вважає, що Білоцерківський міськрайонний суд Київської області дійшов правильного висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 03 липня 2018 року, в межах позовних вимог, за період з 09 липня 2018 року по 27 вересня 2021 року у розмірі 4 832,88 грн. (50 000,00 грн. (залишок боргу)*1177 (кількість днів прострочення)*3%/365), та за договором позики від 26 жовтня 2018 року за період з 31 жовтня 2018 року по 31 травня 2021 року, в межах заявлених вимог, у розмірі 465,50 доларів США (6 000,00 доларів США (сума позики)*944 (кількість днів прострочення)*3%/365).

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з тим, що він виконав усі боргові зобов`язання перед позивачем, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних ним обставин.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального та процесуального права є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Білоцерківського міськрайонного суду Київської області та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, при вирішенні вказаної цивільної справи, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області правильно визначено характер правовідносин між сторонами, застосовано закон, що їх регулює, тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, так як доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар