Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 756/16109/21

провадження № 61-2508св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

третя особа - ОСОБА_2

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Соколової В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про захист прав споживача банківських послуг шляхом визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивовано тим, що 02 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та Акціонерним банком «ІКАР-БАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (найменування в подальшому змінено на АТ «Сенс Банк»), укладено договір про іпотечний кредит № 197/2/2005, на забезпечення виконання якого, 25 грудня 2005 року укладено іпотечний договір № 197, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

02 грудня 2005 року та 09 лютого 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АБ «ІКАР-БАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № п197/2/2005, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 197/2/2005.

25 червня 2021 року ОСОБА_1 на підставі Закону України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», який набрав чинності 23 квітня 2021 року, звернулася із заявою до АТ «Альфа-Банк» про проведення обов`язкової реструктуризації заборгованості за договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, повідомила про виконання всіх визначених умов та надала необхідні документи.

Листом від 09 липня 2021 року відповідач повідомив, що зобов`язання за кредитним договором не підлягають реструктуризації, оскільки підпунктом 2 пункту 7 Розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» передбачено виключення, зокрема, щодо наявності у майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна.

05 червня 2021 року майновим поручителем ОСОБА_2 відчужено шляхом дарування ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , а тому підстави для реструктуризації відсутні.

03 серпня 2021 року ОСОБА_1 направила банку заяву із поясненням, що станом на день звернення у майнового поручителя було відсутнє нерухоме житлове майно, однак знову отримала відмову.

Посилаючись на те, що закон вимагає відсутності іншого житлового нерухомого майна саме на дату подання заяви про обов`язкову реструктуризацію, позивач просила суд зобов`язати відповідача провести реструктуризацію її заборгованості згідно із договором про іпотечний кредит від 02 грудня 2005 року № 197/2/2005 відповідно до умов Закону України «Про споживче кредитування».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що станом на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» у майнового поручителя ОСОБА_2 було наявне інше нерухоме житлове майно, а тому у відповідача не виникло обов`язку з реструктуризації заборгованості ОСОБА_1 . Крім того, позивачем не було додано до заяви про реструктуризацію заборгованості усіх необхідних документів, передбачених підпунктом 4 пункту 7 Розділу IV Закону України «Про споживче кредитування», а саме про склад сім`ї позичальника, розширену інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо кожного члена сім`ї позичальника та майнового поручителя, зокрема доньки ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пасенюк К. О., задоволено.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити дії, задоволено.

Зобов`язано АТ «Сенс Банк» провести реструктуризацію заборгованості ОСОБА_1 згідно із договором про іпотечний кредит № 197/2/2005

від 02 грудня 2005 року відповідно до Закону України «Про споживче кредитування».

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Постанова суду мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим доказам, а тому висновок про наявність у майнового поручителя іншого нерухомого житлового майна не відповідає обставинам справи.

При цьому апеляційним судом зазначено, що підставою для відмови банком у проведенні реструктуризації була саме наявність у майнового поручителя іншого житлового майна, а не відсутність певних документів, передбачених підпунктом 4 пункту 7 Розділу IV Закону України «Про споживче кредитування», як на те помилково послався суд першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У лютому 2023 року АТ «Сенс Банк»звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції, в якій просить скасувати вказану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Скаржник зазначає, що маючи непогашену заборгованість за договором про іпотечний кредит № 197/2/2005 та не виконуючи зобов`язання щодо її погашення, маючи невиконане зобов`язання, у період із дня укладення іпотечного договору до звернення позивача із відповідною заявою про реструктуризацію від 25 червня 2021 року, майновим поручителем ОСОБА_2 05 червня 2021 року було здійснено відчуження на користь доньки ОСОБА_3 об`єкту житлової нерухомості - житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними будівлями і спорудами (домоволодіння) під номером АДРЕСА_2 .

Ще раніше, 31 липня 2013 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належний йому на праві власності будинок

АДРЕСА_3 .

Вказанесвідчить про мету приховати це майно та уникнути відмови від реструктуризації заборгованості.

Зазначає, що до своїх заяв про реструктуризацію, всупереч положенням підпункту 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»,позивачем не додано документів про склад сім`ї позичальника та розширену інформаційну довідку із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності нанерухоме майно стосовно кожного члена сім'ї позичальника та майнового поручителя. Зокрема, не додано інформаційну довідку щодо доньки позивача та майнового поручителяОСОБА_3 .

Зобов'язання, передбачені укладеним між сторонами договором про іпотечний кредит, не підлягають обов'язковій реструктуризації, а тому відмова відповідача у задоволенні заяви є законною. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2022 року у справі № 592/1186/21 (провадження № 61-7659св22),

від 25 серпня 2022 року у справі № 756/12190/21 (провадження

№ 61-4644св22).

Отже, дарування нерухомого майна є недобросовісною поведінкою боржника у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якої боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18,

від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 03 березня 2020 року у справі № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17, від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19, від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16.

Таким чином, майновий поручитель не просто не виконав зобов`язання щодо повернення отриманого кредиту та інших платежів за кредитним договором, а й позбувся нерухомого майна, подарувавши його своїй доньці.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє

Пасенюк К. О. , просила касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду залишити без змін. Зокрема зазначала, що апеляційний суд правильно та повно встановив фактичні обставини справи, дав оцінку всім доводам та доказам наданим сторонами, у тому числі заяві позивача про реструктуризацію боргу, правильно встановив правовідносини сторін, що випливають із встановлених обставин та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач виконала всі вимоги закону, надала пакет всіх необхідних документів для реструктуризації боргу, тому у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у проведенні реструктуризації.

Рух касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 756/16109/21 з Оболонського районного суду м. Києва.

Справа № 756/16109/21 надійшла до Верховного Суду у березні 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що 02 грудня 2005 року між АТ «ІКАР-БАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено договір про іпотечний кредит № 197/2/2005, за умовами якого банк надав позивачу грошові кошти в сумі 38 500,00 дол. США із кінцевим строком повернення до 02 грудня 2038 року (а. с. 20-23).

02 грудня 2005 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АБ «ІКАР-БАНК» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 197/2/2005, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 197/2/2005 (а. с. 18, 19).

25 грудня 2005 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АБ «ІКАР-БАНК» та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , укладено іпотечний договір № 197, за умовами якого іпотекодавці передали банку належну їм на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1

(а. с. 26-29).

09 лютого 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АБ «ІКАР-БАНК» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 197/2/2005, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 197/2/2005 (а. с. 31, 32).

25 червня 2021 року ОСОБА_1 на підставі Закону України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», який набрав чинності 23 квітня 2021 року, звернулася із заявою до АТ «Альфа-Банк» про проведення обов`язкової реструктуризації заборгованості за договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, повідомила про виконання всіх визначених умов та надала необхідні документи

(а. с. 55).

Листом від 09 липня 2021 року відповідач повідомив, що зобов`язання за кредитним договором не підлягають реструктуризації, оскільки підпунктом 2 пункту 7 Розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» передбачено виключення, зокрема, наявності у майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (а. с. 85, 86).

05 червня 2021 року майновим поручителем ОСОБА_2 відчужено шляхом дарування ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , а тому підстави для реструктуризації відсутні (а. с. 50, 51).

03 серпня 2021 року ОСОБА_1 направила банку заяву із поясненням, що станом на день звернення у майнового поручителя було відсутнє нерухоме житлове майно (а. с. 87, 90).

Листом від 26 серпня 2021 року АТ «Альфа-Банк» повідомило про відсутність підстав для проведення реструктуризації заборгованості

(а. с. 88, 89).

30 листопада 2022 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено зміни щодо найменування АТ «Альфа-Банк» - змінено на АТ «Сенс Банк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 2 Закону України «Про споживче кредитування», передбачено, що метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Стаття 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію зобов`язань за договором про споживчий кредит.

Реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту.

23 квітня 2021 року набув чинності Закон України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» і розділ ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 7, яким передбачено, що зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом.

Згідно із пунктом 2 розділу ІVПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, крім пункту 6 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, та пункту 7 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, які відповідають викладеним у зазначеному пункті критеріям.

Так, відповідно до підпунктів 1-2 пункту 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті (далі у цьому пункті - договір), у разі: наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання, строк сплати якого не закінчився) перед кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя (заставодавця) у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника; відсутності станом на 01 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 01 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після

01 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 01 січня 2014 року) у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації; виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду (далі - житлове нерухоме майно), або об`єкта незавершеного житлового будівництва, або майнових прав на нього, або садового будинку, або земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує для квартири 140 квадратних метрів, для житлового будинку - 250 квадратних метрів, для садового будинку - 250 квадратних метрів, для земельної ділянки - площі, визначеної пунктом «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України.

Крім того, вимагається виконання хоча б однієї з таких умов:

- предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки - об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- предмет іпотеки - нерухоме житлове майно придбавалося повністю або частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором, і умовами договору або іпотечного договору передбачено заборону реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- предметом іпотеки є земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, площа якого не перевищує 250 квадратних метрів, розташованого на зазначеній земельній ділянці, та житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- предметом іпотеки є садовий будинок, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

Відповідно до підпункту 3 пункту 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом, крім таких випадків:

- у разі смерті позичальника (або особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) протягом строку, передбаченого абзацом першим цього підпункту, спадкоємець, до якого перейшли права та обов`язки позичальника, може подати заяву про проведення реструктуризації протягом двох місяців з дня одержання відповідного свідоцтва про право на спадщину;

- у разі наявності на день набрання чинності цим пунктом у суді відкритого провадження у справі, предметом спору в якій є права та обов`язки сторін за договором, щодо реструктуризації зобов`язань за яким подається заява, та/або права та обов`язки сторін за іпотечним договором, укладеним для забезпечення виконання передбачених цим договором зобов`язань, та/або договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, та відсутності рішення суду, що набрало законної сили, заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом, але не пізніше двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду в такій справі;

- у разі залучення позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) у встановленому законодавством порядку до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях у період, що припадає на тримісячний строк з дня набрання чинності цим пунктом, заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом, але не пізніше двох місяців з дня завершення такого залучення.

У разі пропуску позичальником строків, зазначених у цьому підпункті, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом.

Таким чином, відповідно до абзацу 2 підпункту 3 пункту 7 Закону України «Про споживче кредитування» законодавець встановив два варіанти строків для позичальника на звернення до кредитора із заявою про реструктуризацію зобов`язань у випадку наявності у суді відкритого провадження у справі, предметом спору в якій є права та обов`язки сторін за договором, щодо реструктуризації зобов`язань за яким подається заява, та/або права та обов`язки сторін за іпотечним договором, укладеним для забезпечення виконання передбачених цим договором зобов`язань, та/або договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, та відсутності рішення суду, що набрало законної сили: заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності пунктом 7 Розділу ІVЗакону України «Про споживче кредитування» або не пізніше двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду в такій справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у заяві про проведення реструктуризації зазначаються: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) позичальника; найменування кредитодавця (повне або скорочене); інформація про дату укладення договору, яким передбачені зобов`язання, щодо реструктуризації яких подається заява; інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника); інформація про всі наявні у власності позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса); інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання майнового поручителя та про всі наявні у його власності на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса), - у разі наявності майнового поручителя; документи, що підтверджують інформацію, зазначену у заяві (документи про склад сім`ї, про доходи іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя) та членів його сім`ї - на вимогу кредитора), розширену інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно кожного члена сім`ї іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя).

Отже, відповідно до пункту 7 Розділу ІV«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, у разі відсутності станом на 01 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно із договором про споживчий кредит позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 01 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 01 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 01 січня 2014 року) у зв`язку із простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації.

Згідно із підпунктом 10 пункту 7 Розділу ІV«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» якщо станом на день проведення реструктуризації наявні одночасно такі умови: у договорі, зобов`язання за яким підлягають реструктуризації відповідно до цього пункту, здійснено заміну кредитора внаслідок відступлення права вимоги; поточний кредитор з причини ненадання йому кредитодавцем, наступними кредиторами, до яких переходили права кредитодавця, всієї інформації про історію здійснення платежів, у тому числі інформації про дату здійснення кожного платежу, суму кожного здійсненого платежу, інформації про призначення кожного здійсненого платежу, суму наявної простроченої заборгованості станом на 01 січня 2014 року за кожним видом наявного грошового зобов`язання, не здійснив протягом 60 днів з дня проведення реструктуризації передбачені підпунктом 9 цього пункту обчислення та/або обчислення наявної станом на 01 січня 2014 року простроченої заборгованості (окремо за кожним видом грошового зобов`язання та окремо за простроченими платежами, строк сплати яких відповідно до договору спливає після 01 січня 2014 року, але які кредитор вимагав повернути достроково у зв`язку з простроченням позичальником платежів); сукупна сума усіх передбачених договором грошових зобов`язань (а саме: непогашених на момент відступлення грошових зобов`язань із сплати кредиту та зобов`язань із сплати процентів за користування кредитом), право вимоги за яким відступлено, перевищує розмір плати, сплаченої поточним кредитором за відступлення такого права вимоги, то передбачені підпунктом 9 цього пункту обчислення не здійснюються. При цьому грошові зобов`язання позичальника перед таким поточним кредитором зменшуються на суму такого перевищення у зазначеній черговості за наведеною формулою.

Відповідно до підпункту 12 пункту 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» днем проведення реструктуризації вважається день отримання кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя або заставодавця у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника, заяви про проведення відповідно до цього пункту реструктуризації. Кредитор зобов`язаний не пізніше 60 днів з дня реструктуризації здійснити всі обчислення, необхідні для проведення реструктуризації, та надіслати позичальнику, поручителю та іншим зобов`язаним за договором особам поштою рекомендованим листом інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів). Також відповідна інформація у письмовому вигляді безоплатно надається зазначеним особам особисто на їхню вимогу.

Отже, цим Законом на кредитора покладено обов`язок провести реструктуризацію заборгованості за договором про споживче кредитування у випадку подання позичальником заяви.

Отримавши споживчий кредит у іноземній валюті, позивач скористалася змінами, внесеними до Закону України «Про споживче кредитування» і подала до банку у строк визначений законом заяву про реструктуризацію заборгованості за її зобов`язанням. У заяві про реструктуризацію позивач вказала усі обов`язкові реквізити, визначені підпунктом 4 пункту 7 Розділу ІV«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» та долучила до заяви усі визначені частиною 7 Розділу ІV«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» документи, а також ті, що вимагались відповідачем.

Позивачем до суду надано інформаційну довідку із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно згідно із якою 31 липня 2021 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належний йому на праві власності будинок АДРЕСА_3 , запис про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено 15 травня 2021 року. Також згідно із договором дарування житлового будинку та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05 червня 2021 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 будинок

АДРЕСА_2 .

Ураховуючи, що норма Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкової реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті є нормою імперативною, а відповідач без достатньої правової підстави ухиляється від проведення реструктуризації, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про зобов`язання банку провести реструктуризацію заборгованості позивача перед банком за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги щодо дій позивача по відчуженню належного майновому поручителю майна перед подачею заяви про реструктуризацію боргу, а саме про те, що такі дії є неправомірними та недобросовісними відносно кредитора, використані для уникнення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів оцінює критично.

Так, Закон України «Про споживче кредитування» визначає вичерпний перелік обставин при яких кредитор має право відмовити у реструктуризації за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» критеріям (незалежно від дати укладення договору), та підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника: у разі пропуску позичальником строків, на подачу заяви, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим законом (абзац 7 підпункту 3 пункту 7 Розділу ІV«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»); у разі ненадання позичальником необхідних для проведення реструктуризації документів, зазначених у підпункті 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення», кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом (абзац 9 підпункту 4 пункту 7 Розділу ІV«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до абзацу 6 підпункту 4 пункту 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у заяві про проведення реструктуризації зазначається інформація про всі наявні у власності позичальника на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса).

Заявник несе відповідальність за достовірність зазначеної у заяві про проведення реструктуризації інформації. У разі якщо заявник не зазначив у заяві про проведення реструктуризації об`єкт нерухомого майна, віднесений до об`єктів житлового фонду, що на момент підписання заяви належав на праві власності позичальнику (особі, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майновому поручителю, або заявник зазначив недостовірну інформацію про зареєстроване на момент підписання заяви місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, або заявник зазначив недостовірну інформацію про фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, то в разі встановлення однієї з цих обставин судом або в разі підтвердження однієї з таких обставин наявними у кредитора офіційними документами (виданими суб`єктами, уповноваженими відповідно до закону видавати такі документи), це є підставою для відмови у проведенні передбаченої цим пунктом реструктуризації. Якщо реструктуризацію відповідно до цього пункту проведено, це є підставою для відновлення грошових зобов`язань позичальника, які існували станом на день, що передував дню проведення такої реструктуризації, із зменшенням таких грошових зобов`язань на суми сплачених з дня проведення реструктуризації платежів (абзац десятий підпункту 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення».

Судом встановлено, що на момент звернення до кредитора із заявою про здійснення реструктуризації у майнового поручителя не було іншого нерухомого майна, крім того, що придбано за рахунок кредитних коштів. Згідно із витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 14 червня 2021 року зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Та обставина, що майновий поручитель ОСОБА_2 відчужив 31 липня 2013 року за договором дарування дочці ОСОБА_3 належне йому нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_3 ; та 05 червня 2021 року ОСОБА_2 відчужив за договором дарування дочці ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_2 , які не визнано недійсними, не свідчить про недобросовісність дій позичальника та майнового поручителя відносно кредитора спрямованих на уникнення виконання зобов`язань за кредитним договором, та не є зловживанням правом направленим на недопущення/уникнення задоволення вимог кредитора та здійснені на шкоду кредитору. Крім того, зобов`язання за кредитним договором забезпечені нерухомим майном, придбаним за рахунок кредитних коштів.

Доводи щодо фраудаторності вказаного правочину колегія суддів оцінює критично, оскільки сторони цього договору мали волевиявлення на настання реальних наслідків укладеного договору, а відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його доводів.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 235/6483/20.

Разом із тим відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя стаття 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц.

Згідно із принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі № 344/10730/16-ц (провадження № 61-8418св21).

Разом із тим сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до виконання грошового зобов`язання) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 524/5846/17 (провадження № 61-34св22).

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину при його укладенні, а також не надано до суду доказів на підтвердження того, що відчуження належного майновому поручителю майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно, як боржника за кредитними зобов`язаннями. Зокрема відповідачем не надано суду доказів оскарження оспорюваного правочину у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18,

від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16, № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16,

від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17, від 22 квітня 2021 року у справі

№ 908/794/19, від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 на які посилається скаржник вказано, що боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦІК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Викладені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах Верховного Суду.

При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк»залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко