Справа № 296/7795/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2023 р. м.Житомир

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

представника позивача адвоката Чопівської Л.С.,

представника відповідача Житомирської обласної прокуратури Слівінського О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Житомирській області про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Чопівська Л.С. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 7110759,00 грн. - 110759,00 грн. матеріальної шкоди та 7000000,00 грн. моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 17.08.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені матеріали кримінального провадження за №0000407 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого п.п. 12,13 ч. 2 ст. 115 КК України, в межах якого 17.08.2014 року ОСОБА_1 було затримано та старшим слідчим СВ Попільнянського РВ УМВС України в Житомирській області старшим лейтенантом міліції Лакизюком О.С. вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України. Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.02.2017 у справі №288/113/15-к позивача було виправдано, у зв`язку з недоведеністю вчинення такого кримінального правопорушення, та визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 13.06.2017 у справі №288/113/15-к скасовано вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.02.2017 та призначено новий судовий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. 01.12.2017 року ухвалою Баранівського районного суду Житомирської області позивача тимчасово залишено в слідчому ізоляторі при Житомирській установі виконання покарань №8 до розгляду кримінального провадження №288/113/15-к по обвинуваченню ОСОБА_1 за п.п. 12,13 ч. 2 ст. 115 КК України по суті. Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 31.07.2019 у справі №288/113/15-к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 27.11.2019, позивача було виправдано, у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, та визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення. Постановою Верховного Суду від 29.04.2021 у справі №288/113/15-к ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 27.11.2021 залишено без змін.

Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач посилається на те, що він перебував протягом 71 місяця 25 днів під незаконним слідством (з 17.08.2014 року по 11.08.2020 року; протягом 29 місяців 20 днів незаконно утримувався під вартою тобто незаконно був позбавлений волі; за час перебування під вартою захворів на невиліковні хвороби - вірусний гепатит, та ВІЛ; за час незаконного позбавлення волі втратив соціальні зв`язки тобто втратив місце проживання, після звільнення 06.02.2017 року змушений був шукати нове місце проживання, та за новим місцем проживання стався конфлікт між ним та ОСОБА_2 внаслідок даного конфлікту ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які потягли смерть потерпілого, а він вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 07.07.2017 року був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на сім років шість місяців. Вирок набрав законної сили 23.11.2017 року, однак на підставі ухвали Баранівського районного суду Житомирської області від 01.12.2017 його залишено в слідчому ізоляторі при Житомирській установі виконання покарань № 8 до розгляду кримінального провадження №288/113/15-к по його обвинуваченню за п.п 12,13 ч.2 ст 155 Кримінального кодексу України по суті де він перебував до 21.01.2020 року.

Моральна шкода, завдана позивачу, також полягала в приниженні його честі, гідності, втраті здоров`я, втраті друзів, соціальних зав`язків, що стало причиною вчинення кримінального правопорушення, відчуття повної несправедливості щодо незаконного переслідування. Він був змушений постійно виправдовуватись перед рідними, знайомими та друзями. Став закритим по характеру, відлюдкуватим, погано спав, втратив апетит, втратив сенс до свого життя, перебував в постійному стресі, очікуючи що його незаконно засудять за надуманий злочин, який він не вчиняв. Втратив можливість приймати участь у вихованні та утриманні своїх дітей. Вважає, що всі завдані йому моральні страждання повинні бути оцінені та відшкодовані в розмірі не менш ніж 7000000,00 гривень.

Також вказав, що незаконним слідством позивачу була нанесена матеріальна шкода, що обумовлена численними обставинами, а саме протягом 29 місяців 20 днів незаконного утримувався під вартою та був позбавлений можливості заробітку (з 17.08.2014 року по 06.02.2017 року), що складає 110759,00 грн, виходячи з середньої заробітної плати по Вінницькій області.

Ухвалою судді від 13.09.2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

05.10.2021 року представником позивача подано до суду позовну заяву в новій редакції з усуненими недоліками.

Ухвалою судді від 06.10.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та викликано сторони в засідання.

07.12.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Житомирської обласної прокуратури Смолевича Ю.В. у якому вказано, що позивачем надано докази, що свідчать про його перебування під слідством та судом, але не доведено належним чином факту спричинення моральної шкоди, не обґрунтовано її розмір, не долучено доказів, які вказують на незаконність дій органів прокуратури, не надано допустимих доказів щодо розміру заподіяної шкоди у сумі 7000000,00 грн за час перебування під слідством та судом. Враховуючи норми ст.ст.43, 532 КПК України та виходячи з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 17.08.2014 року (дата затримання) по 27.11.2019 року (дата набрання виправдувального вироку щодо позивача законної сили), а тому загальний строк перебування позивача під слідством та судом становить 63 місяці 12 днів. Таким чином, виходячи з позицій викладених Верховним Судом та усталеної судової практики позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду за період перебування останнього під слідством та судом, який складає 63 місяці 12 днів та відповідно з розрахунку одного розміру мінімальної заробітної плати, який діє на момент розгляду справи судом. Стосовно вимоги відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 110 тис. 759 грн, то до позовної заяви не долучено належних та допустимих доказів, щодо факту перебування позивача у будь-яких трудових відносинах. Відсутність документального підтвердження вимог про відшкодування можливого втраченого заробітку свідчить про їх необґрунтованість. Наведений позивачем розрахунок суми на відшкодування можливого втраченого заробітку не ґрунтується на вимогах закону, оскільки розмір сум, які підлягають відшкодуванню визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення, в тому указана вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Просить суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог (а.с.102-107).

31.10.2022 року від представника позивача адвоката Чопівської Л.С. надійшла заява в якій просить приєднати до матеріалів цивільної справи позовну заяву після уточнення відповідачів, а саме: Держави Україна в особі державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Житомирській області (а.с.170,171-177).

21.11.2022 до суду надійшов відзив представника відповідача Головного управління Національної поліції в Житомирській області, у якому вказано, що відповідач позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими. Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що ГУНП в Житомирській області є неналежним відповідачем, оскільки органом досудового розслідування, діями якого, на думку позивача, йому було завдано моральної шкоди, був структурний підрозділ СВ Попільнянського РВ УМВС України у Житомирській області. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» - УМВС України в Житомирській області. Наказом МВС України від 06.11.2015 №1388 в УМВС України в Житомирській області скасовано всі штати та скорочено всі посади. Відповідно до вищевказаної постанови уряду та Закону України «Про національну поліцію», поліція в Україні не є правонаступником міліції, а тому Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його структурного підрозділу СВ Попільнянського РВ УМВС України у Житомирській області, отже ГУНП в Житомирській області не може відповідати за даним позовом. Також у відзиві зазначено, що будь-яких документів чи доказів тому, що працівниками ГУНП в Житомирській області відносно позивача було вчинено дії чи бездіяльність, які могли спричинити позивачу моральну шкоду до позову не долучено та суду не надано. Визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди, що на його думку становить 7000000,00 грн та матеріальної шкоди 110759,00 грн є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам розумності й справедливості, а крім того позивачем не надано належних розрахунків та аргументованих висновків щодо визначення розміру моральної шкоди та матеріальної шкоди. На підставі вищевикладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю позовних вимог (а.с. 203-208).

Ухвалою суду від 13.12.2022 залучено до участі у справі у якості співвідповідача Головне управління Національної поліції в Житомирській області та Державу Україна в особі Державної казначейської служби.

19.01.2023 до суду надійшов відзив представника відповідача Головного управління Національної поліції в Житомирській області, у якому вказано, що відповідач позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими. Будь-яких документів чи доказів тому, що працівниками ГУНП в Житомирській області відносно позивача було вчинено дії чи бездіяльність, які могли спричинити позивачу моральну шкоду до позову не долучено та суду не надано. Наголошено, що правонаступником УМВС України в Житомирській області є Міністерство внутрішніх справ України, що є підставою для відмови в позові до ГУНП в Житомирській області, як до неналежного відповідача. Також у відзиві зазначено, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди, що на думку ОСОБА_1 становить 7000000,00 грн та матеріальної 110759, 00 грн є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам розумності та справедливості, а крім того позивачем не надано належних розрахунків та аргументованих висновків щодо визначення розміру моральної шкоди та матеріальної шкоди (а.с.221-225).

Від інших учасників справи заяв по суті справи не надходило.

Розгляд справи в підготовчому провадженні неодноразово відкладався за клопотанням представника позивача, у зв`язку з введенням воєнного стану та повітряними тривогами.

Ухвалою суду від 19.01.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Чопівська Л.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у позові.

Представник відповідача Житомирської обласної прокуратури Слівінського О.О. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у заявах по суті справи.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися.

Заслухавши представника позивача та представника відповідача Житомирської обласної прокуратури, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 17 серпня 2014 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був затриманий і в цей же день йому повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000407 від 17.08.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч.2 ст.115 КК України (а.с. 8-10, 182-183).

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області у справі №288/113/15-к від 06.02.2017, визнано невинуватим ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п.п.12,13 КК України та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочину. Звільнено ОСОБА_1 негайно з-під варти із зали суду (а.с.11-31).

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області №288/113/15-к від 13.06.2017 апеляційну скаргу процесуального прокурора у кримінальному провадженні Кулик О.В. задоволено, вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.02.2017 щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в Андрушівському районному суді Житомирської області (а.с. 32-34).

При цьому з матеріалів справи вбачається, що перебуваючи на свободі ОСОБА_1 13.03.2017 року був затриманий в межах іншого кримінального провадження за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Так, вироком Брусилівського районного суду Житомирської області у справі №288/505/17 від 07.07.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді позбавленні волі строком на 7 років 6 місяців. Також вироком ухвалено запобіжний захід обраний обвинуваченому у виді тримання під вартою залишити без змін до вступу вироку в законну силу. Строк позбавлення волі ОСОБА_1 рахувати з 13 березня 2017 року. На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_1 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою: з 13 березня 2017 року до 20 червня 2017 року - з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі; з 21 червня 2017 року з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі (а.с.70-73).

Ухвалою Баранівського районного суду Житомирської області №288/113/15-к від 01.12.2017 тимчасово залишено ОСОБА_1 засудженого вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 07.07.2017 року за ст.121 ч.2, ст.72 ч.5 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі, в слідчому ізоляторі при Житомирській установі виконання покарань №8 до розгляду кримінального провадження №288/113/15-к по обвинуваченню ОСОБА_1 за п.п. 12,13 ч. 2 ст. 115 КК України по суті (а.с. 35-36).

Вироком Баранівського районного суду Житомирської області у справі №288/113/15-к від 31.07.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого п. 12,13 ч. 2 ст. 115 КК України та виправдано його за недоведеністю його участі у вчиненні злочину (а.с. 37-54).

Ухвалою Житомирського апеляційного суду у справі №288/113/15-к від 27.11.2019 апеляційну скаргу прокурора Греська Г.С. залишено без задоволення, а вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 31.07.2019 щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 55-59).

Постановою Верховного Суду у справі №288/113/15-к від 11.08.2020 ухвалу Житомирського апеляційного суду від 27.11.2019 щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області - без задоволення (а.с.178-181).

Ухвалою Баранівського районного суду Житомирської області у справі №288/113/15-к від 15.02.2021 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України за вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 31.07.2019 відмовлено (а.с.66-69).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що є мінімальним розміром, який відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

У справі, яка є предметом розгляду, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 17.08.2014 (з дати затримання/повідомлення про підозру) по 27.11.2019 (по дату набрання вироком суду законної сили), тобто 63 місяці 10 днів. При цьому у вказаний проміжок часу з 17.08.2014р. по 06.02.2017р. позивач утримувався під вартою.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу безперечно заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Баранівського районного суду Житомирської області від 31.07.2019, залишеного без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 27.11.2019.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди завданої незаконними діями державних органів у сумі 7000000,00 грн, зважаючи на наступне.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи неналежне поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач посилається на те, що він перебував з 17.08.2014 року по 11.08.2020 року незаконно під слідством; протягом 29 місяців 20 днів незаконно утримувався під вартою тобто незаконно був позбавлений волі; за час перебування під вартою захворів на невиліковні хвороби - вірусний гепатит, та ВІЛ; за час незаконного позбавлення волі втратив соціальні зв`язки, змушений був шукати нове місце проживання, та за новим місцем проживання стався конфлікт між ним та ОСОБА_2 внаслідок даного конфлікту ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які потягли смерть потерпілого, а він вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 07.07.2017 року був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на сім років шість місяців.

Разом з тим, суд частково погоджується з такими доводами.

Суд враховує, що у ході досудового розслідування та судового провадження ОСОБА_1 не було відсторонено від посади, обшуки за місцем його роботи та проживання не проводилися, арешт на його майно не накладався.

Також, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження посилання позивача на те, що саме у зв`язку з кримінальним переслідуванням він втратив можливість приймати участь у вихованні та утриманні своїх дітей, оскільки відповідно до змісту вироків наявних у матеріалах справи ОСОБА_4 має на утриманні одну неповнолітню дитину.

Так само не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що у зв`язку з перебуванням під слідством та судом, він втратив своє місце проживання, оскільки відповідно до змісту вироків наявних у матеріалах та у постанові Верховного суду від 11.08.2020 року зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 вказано за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд не вважає доведеною обставиною, що саме під час тримання під вартою по кримінальному провадженню №0000407 та розгляду справи №288/113/15-к позивач захворів на невиліковні хвороби - вірусний гепатит та ВІЛ.

Так позивач посилається на довідку Житомирського обласного центру профілактики та боротьби зі СНІДом Житомирської обласної ради про результати підтверджувальних досліджень на наявність антитіл до ВІЛ №622 в якій вказано наступне: П.І.П. або індивідуальний номер особи №19 ОСОБА_5 ; Найменування установи тюрма №8; Результат: При проведенні досліджень методом імуноферментного аналізу від 16.08.2017 року виявлені антитіла до ВІЛ. Рекомендовано пацієнта взяти на диспансерний облік (а.с.65).

Суд не вважає, що вказана довідка є належним та достатнім доказом у даній справі про відшкодування шкоди, оскільки на момент проведення аналізів ОСОБА_1 перебував під вартою в межах іншого кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та вироком Брусилівського районного суду Житомирської області у справі №288/505/17 від 07.07.2017 року був засуджений до позбавлення волі.

Таким чином суд констатуючи підтвердження самого факту негативного впливу незаконного кримінального переслідування на позивача та його негативних емоцій, які мали місце у період його перебування під слідством та судом, а також утримання під вартою, суд оцінюючи рівень страждань і приниження виходячи із засад співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд не вбачає підстав для стягнення відшкодування саме у сумі 7000000,00 грн.

При цьому суд враховує, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Про те, що мінімальний розмір моральної шкоди у зв`язку з безпідставним перебуванням особи під слідством і судом повинен розраховуватися із розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, йдеться також у висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.08.2021 у справі №401/2949/19.

Отже, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007).

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 6700 гривень. Виходячи з часу, протягом якого позивач перебував під слідством та судом - з 17.08.2014 (дата затримання) по 27.11.2019 (дата набрання вироком законної сили), що становить 63 місяці 10 днів місяць, гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 424 333,33 грн (з розрахунку 6700 грн. х 63 місяці 10 днів = 424333,33 грн (6700х63=422100,00 грн) + (6700:30х10= 2233,33 грн.), де 6700 грн. мінімальна заробітна плата станом на час розгляду справи, 63 міс. 10 дн. строк перебування позивача під слідством та судом).

Разом з тим зважаючи на обставини перебування під вартою, суд не вважає, що мінімальний розмір моральної шкоди є достатнім для відшкодування позивачу. Тому визначаючи розмір морального відшкодування, суд враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу підвартою, слідством та судом, й, виходячи із засад розумності та справедливості, доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 450000грн. 00коп.

Визначаючи розмір моральної шкоди саме у такому розмірі, який перевищує гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди станом на 2023 рік, суд, виходить з вимог виваженості та поміркованості, водночас, враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Суд зазначає, що вказаний розмір є достатнім для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призведе до його збагачення.

Твердження позивача, що моральні переживання у нього продовжувалися і у період касаційного перегляду справи є помилковим, оскільки вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 31.07.2019 року, яким ОСОБА_1 виправдано у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ухвалою Житомирського апеляційного суду від 27.11.2019 року залишено без змін, тому саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21) та від 13 травня 2021 року у справі № 405/6466/18 (провадження № 61-12056св19).

Щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди.

Положення пункту 5 статті 5 Конвенції передбачають можливість відшкодування не лише моральної, а й майнової шкоди у разі її завдання та наявності причинного зв`язку між визнаним порушенням та такою шкодою.

Разом із тим наявність та розмір такої шкоди має бути доведено у встановленому процесуальним законом порядку.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи(частина п`ята статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути із держави втрачений ним заробіток в сумі 110759,00 грн, розрахований виходячи із середньої заробітної плати по Вінницькій області, яку на думку позивача, він міг би отримувати на час звернення із позовом до суду.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На необхідність врахування цих обставин вказував і Верховний Суд, зокрема у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 641/5616/20.

Судом встановлено, що до затримання та під час перебування під слідством та судом позивач не був офіційно працевлаштований, хоча вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.02.2017 року ОСОБА_1 негайно було звільнено з-під варти із зали суду.

З урахуванням викладеного, оскільки на момент затримання та застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_1 не працював, від роботи (посади) не відсторонявся, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування йому втраченого заробітку.

Такий висновок суду відповідає практиці Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.07.2020 по справі № 522/19221/17 та від 16.11.2022 по справі №135/90/21.

Щодо порядку стягнення грошових коштів суд зазначає наступне.

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (зокрема: заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратила внаслідок незаконних дій; сум, сплачених громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральної шкоди).

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (провадження №12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (провадження №14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (провадження №14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (провадження №14-514цс19)).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №569/12383/17 (провадження №61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі №751/7182/19 (провадження №61-12426св20) та від 08 грудня 2021 року у справі №466/5286/19 (провадження №61-10493св21).

Щодо доводів Головного управління Національної поліції в Житомирській області про те, що ГУНП в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області суд зазначає наступне.

Встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16.09.2015 «Про створення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичну особу публічного права - Головне управління Національної поліції в Житомирській області та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в тому числі Попільнянський районний відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 року (справа №21-8а14), від 27.05.2014 року (справа №21-108а14), від 28.10.2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно із якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

У Законі України «Про Національну поліцію» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

З метою установлення факту публічного правонаступництва, у даному випадку, визначальним є наявність переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) первісного суб`єкта - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та структурного підрозділу Попільнянського РВ УМВС, після його припинення, до Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

У постанові від 30.09.2020 по справі №826/6895/17 Верховним Судом вказано, що аналогічність завдань міліції та поліції встановлена статтею 3 Закону України «Про міліцію» та статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію». Ліквідація управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується.

До того ж, відповідно до наказу МВС України від 12.10.2017 №10 «Про фінансування відповідальних виконавцем бюджетних програм» фінансування установ, перелік яких затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015р. №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», щодо яких проводяться заходи з ліквідації, здійснюється за рахунок асигнувань, затверджених для Національної поліції України.

Отже, ліквідація Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та структурного підрозділу Попільнянського РВ УМВС в Житомирській області з одночасним створенням іншого органу ГУНП, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, надає суду можливість дійти висновку про те, що ГУНП в Житомирській області, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, є фактичним правонаступником ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, а отже залучення його до розгляду справи щодо відновленню порушених прав ОСОБА_1 відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 76-80, 89, 141, 200, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 450000,00 (чотириста п`ятдесят тисяч) грн на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Бастіонна,6, .

Відповідач: Житомирська обласна прокуратура, місцезнаходження за адресою: м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 11, ЄДРПОУ 02909950.

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Житомирській області місцезнаходження за адресою: м. Житомир, вул. Старий Бульвар, 5/37, .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 20.03.2023.