Головуючий у І інстанції Савицький О.А.
Провадження № 22-ц/824/2765/2023 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Генеральний директор Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко Оксана Миколаївна, про визнання неправомірним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Генеральний директор Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М., про визнання неправомірним та скасування наказу, у якому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М. від 16.10.2020 року № 14-с про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани до ОСОБА_1 , фельдшера виїзної бригади, за невиконання наказу про відсторонення від роботи та недотримання вимог медичної етики, деонтології, загальних морально-етичних норм поводження та скасувати наказ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що він з 02.01.2013 року працює в Комунальному некомерційному підприємстві Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на підставі наказу від 02.01.2013 року №2-к на посаді фельдшера виїзної бригади.

25.02.2015 року позивач був обраний головою Незалежної професійної спілки працівників Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги.

16.10.2020 року наказом Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М. від 16.10.2020 року № 14-с до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за невиконання наказу про відсторонення від роботи та недотримання вимог медичної етики, деонтології, загальних морально-етичних норм поводження.

Даний наказ позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

24.09.2020 року позивача ознайомили по телефону із змістом наказу генерального директора КНПКОР «КОЦЕМДМК» від 22.09.2020 року № 214, яким його було відсторонено від виконання роботи фельдшера виїзної бригади та відправлено на самоізоляцію на 14 днів. Як зазначено в наказі, підставою прийняття наказу було контактування ОСОБА_1 із хворим на СOVID-19 з позитивним ПЛР тестом та його категорична відмова йти на безпідставну самоізоляцію.

На думку адміністрації підприємства потенційний контакт з хворим відбувся до 15.09.2020 року. Втой же час позивачу було відомо, що у зазначеного хворого брався ПЛР тест ще 12.09.2020 року, а 14.09.2020 року прийшов негативний результат тесту, а тому відповідно підстав прийняття наказу №214 не було, як не було і підстав для самоізоляції позивача.

В зв`язку із тим, що з наказом № 214 позивач був ознайомлений тільки 22.09.2020 року, ним були повністю відпрацьовані добові зміни чергування 19.09.2020 року та 23.09.2020 року.

В подальшому, після вимоги позивача надати йому наказ та підстави його видання, наказ № 214 від 22.09.2020 року був скасований 25.09.2020 року іншим наказом № 216. Тобто, фактично адміністрація підприємства самостійно визнала наказ № 214 неправомірним і безпідставним. При цьому, у преамбулі даного наказу зазначено, що він був прийнятий на підставі того, що адміністрацією наразі було встановлено дату забору аналізу та результати тесту, хоча як зазначено вище і дата забору (12.09.2020 року) і дата негативного тесту на КОВІД (14.09.2020 року) були відомими ще до прийняття наказу № 214 від 22.09.2020 року.

Таким чином, наказ № 214 від 22.09.2020 року був скасований відповідачем.

В той же час, однією із підстав прийняття оскаржуваного наказу № 14-с від 16.10.2020 року зазначено порушення позивачем наказу № 214 від 22.09.2020 року, у зв`язку з виходом його на роботу 23.09.2020 року, а даний наказ, як зазначено вище, був скасований 25.09.2020 року.

Крім цього, в якості підстави прийняття оскаржуваного наказу зазначено порушення позивачем правил медичної етики та деонтології, так як, на думку адміністрації, він публічно зневажливо висловлювався та принижував працівників КНП КОР «КОЦЕМДМК», зокрема лікаря ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що вказаного вище факту ніколи не існувало. Такі обставини є надуманими та безпідставними, навмисно видуманими деякими недругами аби створити хоч якусь підставу для винесення позивачу догани.

В той же час, незаконні намагання притягнути позивача до відповідальності сприймаються ОСОБА_1 та членами колективу як навмисне порушення його трудових прав та спробою тиску на нього, як на голову Незалежної професійної спілки працівників Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги, як однією зі сторін колективних переговорів щодо укладання колективного договору на підприємстві.

Враховуючи вищенаведені обставини, позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 149, 252 КЗпП України, вважає, що вказаний наказ виданий з порушенням вимог трудового законодавства та є неправомірним, а тому звернувся до суду з позовом про його скасування.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М. від 16.10.2020 року № 14-с про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани до ОСОБА_1 , фельдшера виїзної бригади, за невиконання наказу про відсторонення від роботи та недотримання вимог медичної етики, деонтології, загальних морально-етичних норм поводження.

Стягнуто з КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в особі Генерального директора КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко М.М. подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що суд першої інстанції невірно встановив підстави відсторонення позивача та не звернув уваги на те, що позивача було відсторонено від виконання трудових обов`язків у зв`язку із оголошенням простою (на підставі ст. 34 КЗпП України), що підтверджується зазначенням в реченні 2 пункту 1 Наказу №214 посилання на неможливість переведення позивача на іншу роботу.

Тобто, висновки суду щодо відсторонення позивача на підставі статті 23 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не відповідають обставинам справи.

Апелянт у скарзі також зазначає про безпідставність висновків суду про відсутність доказів контактування позивача з хворим пацієнтом без засобів індивідуального захисту, оскільки факт контакту з пацієнтом без засобів індивідуального захисту підтверджується Картою виїзду екстреної медичної допомоги № 474/А1084 (відсутні відомості про використання засобів індивідуального захисту в розділі «НАДАНА МЕДИЧНА ДОПОМОГА, ЛІКАРСЬКІ ЗАСОБИ (назва, доза, шлях введення)») згідно підпункту 46.8 Інструкції щодо заповнення форми первинної медичної облікової документації 110/о «Карта виїзду швидкої медичної допомоги».

Також апелянт у скарзі посилався на те, що позивач притягнутий до дисциплінарної відповідальності за невиконання законного наказу № 214, що не було досліджено та оцінено судом першої інстанції та призвело до невірних висновків, які відображені у рішенні. При цьому, наказ № 214 позивачем не оскаржувався і в даній справі питання про визнання протиправним наказу № 214 позивач не заявляв, отже позивач був зобов`язаний виконати чинний станом на 23 вересня 2020 року наказ № 214, але він його не виконав, за що й був притягнутий до дисциплінарної відповідальності оскаржуваним в даній справі Наказом № 14-с.

Резюмуючи наведене, апелянт зазначив, що відсторонення позивача від роботи відбулось у зв`язку з оголошенням простою на підставі статті 34 Кодексу законів про працю України; позивач контактував з пацієнтом без засобів індивідуального захисту, що призвело до необхідності оголошення простою (за для збереження належного функціонування екстреної медичної допомоги); позивач не виконав законний наказ № 214 відповідача, що було підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності; суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не надав жодної оцінки доводам відповідача, які мали суттєвий вплив на встановлення дійсних обставин справи, що призвело до прийняття судом першої інстанції висновків, які не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення скарги КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та просив залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Прокопенко П.С.апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_1 в апеляційному суді проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 02.01.2013 року працює на посаді фельдшера виїзної бригади Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

22.09.2020 року службовою запискою В.о. начальника станції Свіщової Г.О. № 298 було повідомлено Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М. про те, що 15.09.2020 року бригада ЕМД № 218 у складі: фельдшера ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , водія ОСОБА_5 здійснювала перевезення з КНП БМР «Білоцерківська МЛ№2» пацієнта ОСОБА_6 додому після стаціонарного лікування, якому було проведено 19.09.2020 року в приватній лабораторії «НеоЛаб» обстеження методом ПЛР на СOVID-19. В свою чергу, 21.09.2020 року під час перевезення пацієнта до КОКЛ № 1, реабілітаційного центру бригадою ЕМД № 216 в складі: фельдшерів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , водія ОСОБА_9 о 15:00 год. було з`ясовано, що в пацієнта виявлено РНК коронавірус SARS-Cov-2 методом ПЛР, а тому ОСОБА_10 просила прийняти управлінське рішення - відправити бригаду ЕМД № 218 на самоізоляцію, як контактних осіб по СOVID-19 до з`ясування обстеження на ПЛР.

Наказом Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М. від 22.09.2020 року № 214 працівників підприємства ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 відсторонено від роботи і відправлено на самоізоляцію строком 14 календарних днів від останнього контакту, у зв`язку з тим, що при виконанні службових обов`язків зазначені працівники знаходились без засобів індивідуального захисту і мали безпосередній контакт з громадянами з підтвердженим СOVID-19, з позитивним ПЛР тестом. Здійснити тимчасове переведення цих осіб за їх згодою на іншу роботу, не пов`язану з ризиком поширення інфекційних хвороб, неможливо.

Відповідно до акту, складеного В.о. начальника станції Свіщовою Г.О., головним фельдшером Беденком Є.В. 23.09.2020 року, про те, що о 19:00 год. 23.09.2020 року в робочому кабінеті головного фельдшера БСЕМД ознайомили з наказом № 214 від 22.09.2020 року про відсторонення від роботи працівників, які мали контакт з хворим на СOVID-19, але фельдшер ОСОБА_1 відмовився ставити особистий підпис про ознайомлення з наказом.

16.10.2020 року наказом Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М. № 14-с до ОСОБА_1 , фельдшера виїзної бригади, було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за невиконання наказу про відсторонення від роботи та недотримання вимог медичної етики, деонтології, загальних морально-етичних норм поводження.

Як на підставу для задоволення своїх вимог позивач посилався на те, що наказ № 214 про відсторонення його від роботи був скасований іншим наказом відповідача № 216 від 25.09.2020 року, з підстав встановлення дати забору аналізу та результатів тесту ОСОБА_12 , хоча відповідачу дата забору і дата негативного тесту була відома до прийняття наказу № 214, при цьому інша підстава для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, а саме порушення правил медичної етики та деонтології, була надумана і ніколи не існувала. Крім того, позивач наголошує, що відповідачем не було отримано згоди профспілкового органу, оскільки він є головою Незалежної професійної спілки працівників Білоцерківської станції екстреної медичної організації, а тому були відсутні підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є головою Незалежної професійної спілки працівників Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги.

29.09.2020 року, на виконання вимог ч.2 ст. 252 КЗпП України, відповідачем було вручено члену профспілки ОСОБА_13 лист про надання згоди на притягнення до дисциплінарної відповідальності члена Незалежної професійної спілки працівників Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги ОСОБА_1 .

Із службової записки ОСОБА_13 від 01.10.2020 року встановлено, що ОСОБА_13 особисто передала голові Незалежної професійної спілки працівників Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги ОСОБА_1 лист відповідача від 29.09.2020 року про надання згоди на притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та скасування оспорюваного наказу про накладення дисциплінарного стягнення, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту порушення позивачем трудової дисципліни та порушення відповідачем процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитись до майна власника, з яким укладено договір.

Згідно з ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення з роботи.

Відповідно до ч.1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Згідно положень ч.1 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 569/9812/16-ц, підставою застосування догани є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця.

Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Тобто наявність поважних причин у такому разі свідчить про відсутність вини працівника. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 569/9812/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М. від 25.09.2020 року № 216 поновлено на роботі працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відсторонених від виконання посадових обов`язків.

Також встановлено, що наказ відповідача «Про відсторонення від роботи працівників, які мали контакт з хворим на СOVID-19» № 214 був винесений 22.09.2020 року, ознайомлено позивача з ним було 23.09.2020 року, а вже 25.09.2020 року його було скасовано, тобто, фактично позивач був відсторонений від посади один день.

При цьому встановлено, що відповідачем не було запропоновано позивачу надати пояснення стосовно невиконання наказу Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М. від 22.09.2020 року № 214, відтак обґрунтованим є висновок суду про порушення відповідачем вимог ст. 149 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду України у справі від 19.10.2016 року у справі № 6-2801цс15 зазначено, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

У пункті 3.3. Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності, затвердженої Наказом МОЗ України від 14.04.1995 року № 66, визначено, що відсторонення від роботи або іншої діяльності осіб, які є носіями збудників особливо небезпечних та небезпечних інфекційних хвороб, здійснюється відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Згідно з пунктом 39 Наказу МОЗ України «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» від 19.07.1995 р. № 133 до особливо небезпечних інфекційних хвороб віднесено COVID-19.

Відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року, в редакції від 10.04.2020 року, особами, які потребують самоізоляції, є особи, які мали контакт з хворим на COVID-19, крім осіб, які перебували у засобах індивідуального захисту у зв`язку з виконанням службових обов`язків.

Згідно пункту 1.2. Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності, затвердженої Наказом МОЗ України від 14.04.1995 р. № 66, відстороненню від роботи або іншої діяльності підлягають: хворі на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби; особи, які є носіями збудників інфекційних захворювань; особи, які були в контакті з хворими на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби; особи, які відмовляються або ухиляються від обов`язкового медичного огляду; особи, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень.

Особами, які були в контакті з хворими на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, визнаються ті, хто знаходилися у діючому епідемічному (епізоотичному) вогнищі та зараження яких припускається за висновком лікаря-епідеміолога.

З матеріалів справи вбачається, що наказ «Про відсторонення від роботи працівників, які мали контакт з хворим на СOVID-19» № 214 від 22.09.2020 року був винесений на підставі службової записки В.о. начальника станції Свіщової Г.О. № 298 від 22.09.2020 р., яка не є лікарем-епідеміологом, а доводи відповідача про те, що позивач контактував з хворим на COVID-19 без засобів індивідуального захисту при виконанні службових обов`язків, нічим не підтверджені, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини.

Крім того, наказом відповідача № 216 від 25.09.2020 року було скасовано наказ № 214 від 22.09.2020 року з підстав отримання результату та встановлення дати забору, та замовлення ПЛР - тесту пацієнта на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-Cov-2.

При цьому, у доповідній записці, яка стала підставою винесення наказу № 214 від 22.09.2020 року, була вказана дата - 19.09.2020 року забору та замовлення ПЛР - тесту пацієнта, більше того, стороною відповідача було надано результати дослідження пацієнта ОСОБА_6 , з яким контактував позивач, де зазначено, що дата замовлення 19.09.2020 року, а дата друку 21.09.2020 року, тобто сторона відповідача знала, що тест було здійснено ще до прийняття наказу № 214.

Суд першої інстанції, належним чином встановивши обставини справи та проаналізувавши наявні у справі належні та допустимі докази, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність того факту, що ОСОБА_1 без поважних причин не виконував наказ Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко О.М. від 22.09.2020 року № 214, оскільки останній був фактично скасований відповідачем через відсутність підстав його прийняття.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22 липня 2020 року по справі №554/9493/17 оголошення догани роботодавцем на підставі наказу, який втратив чинність, є неприпустимим.

Таким чином, оскільки на час оголошення догани згідно наказу відповідача від 16.10.2020 року №14-с, наказ від 22.09.2020 року № 214 про відсторонення позивача від роботи був скасований самим відповідачем, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за невиконання скасованого наказу суперечить вимогам трудового законодавства та безумовно порушує права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду про задоволення позову та визнання незаконним і скасування наказу про накладення на позивача дисциплінарного стягнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що наказом №214 від 22.09.2020 року позивача було відсторонено від виконання трудових обов`язків у зв`язку із оголошенням простою (на підставі ст. 34 КЗпП України) апеляційним судом відхиляються, як необґрунтовані, оскільки зі змісту наказу вбачається, що позивача відсторонено від роботи відповідно до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», про що зазначено у самому наказі, і простою даним наказом оголошено не було.

Не беруться до уваги і доводи скарги відповідача про те, що наказ № 214 від 22.09.2020 року про відсторонення позивача від роботи ним не оскаржувався, відтак був чинним та мав виконуватися, зважаючи на те, що на час оголошення позивачу догани за його невиконання - 16.10.2020 року, наказ №214 від 22.09.2020 року вже був скасований самим відповідачем наказом № 216 від 25.09.2020 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: