АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року

м. Чернівці

справа № 723/5121/21

провадження 822/203/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н.Ю., Одинака О.О.,

за участю секретаря Паучек І.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Сирбу Людмила Борисівна,

апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Дячук О.О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Сирбу Л. Б. про визнання договорів купівлі - продажу недійсними.

Посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав 10500 доларів США.

У червні 2018 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Разом з позовом подав заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 червня 2018 року накладено арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 , в межах суми 303 334 гривень.

13 червня 2018 року Сторожинецьким районним відділом ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області винесено постанову про арешт майна, яке належить відповідачу ОСОБА_2 , в межах суми 303 334 гривень.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 303 334 гривень.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 158311015 від 04 березня 2019 року, відповідач ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, відчужив ОСОБА_3 : житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, яка знаходиться за тою ж адресою, що і житловий будинок, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:004:0137; земельну ділянку, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: с. Давидівка, Сторожинецького району Чернівецької області, кадастровий номер :01:004:0153.

Зазначає, що оспорювані договори порушують його права, оскільки унеможливлюють виконання судового рішення в справі № 723/1879/18.

В ході здійснення виконавчих дій щодо примусового стягнення боргу з відповідача, Сторожинецьким РВ ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області, встановлено, що іншого майна, яке б могло бути гарантією та джерелом виконання рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2018 року про стягнення боргу у відповідача немає.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 незаконно відчужив належне йому нерухоме майно, на яке в якості забезпечення поданого позивачем позову про стягнення боргу накладено арешт, вказане спричинило неможливість виконання рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2018 року про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 303334 гривень.

Дії відповідача ОСОБА_2 свідчать про те, що він уклав фраудаторні правочини з ОСОБА_3 , тобто правочини, які вчинені боржником на шкоду кредитору, метою якого було невиконання майбутнього рішення суду та взятих на себе боргових зобов`язань за договором позики.

Також позивач вважає, що внаслідок укладення спірних правочинів порушено публічний порядок, спрямований на порушення його прав.

Просив суд, визнати недійсними: договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 04 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який зареєстровано в реєстрі за № 1012; договір купівлі-продажу земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:004:0137 від 04 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який зареєстровано в реєстрі за №1014 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; договір купівлі-продажу земельної ділянки, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:004:0153 від 04 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який зареєстровано в реєстрі за №1016 та знаходиться за адресою: с. Давидівка, Сторожинецького району Чернівецької області;

Також просив суд скасувати записи про проведену державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке зареєстроване за ОСОБА_3 , на підставі договорів купівлі-продажу: житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №1012; земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:004:0137, який зареєстровано в реєстрі за №1014 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:004:0153, який зареєстровано в реєстрі за №1016 та знаходиться за адресою: с. Давидівка, Сторожинецького району Чернівецької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який зареєстрований в реєстрі за №1012.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:004:0137, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який зареєстрований в реєстрі за №1014.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:004:0153, за адресою: с.Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області, укладений 04 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який зареєстрований в реєстрі за №1016.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке зареєстроване за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований в реєстрі за №1012.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке зареєстроване за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:004:0137, за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований в реєстрі за №1014.

Скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке зареєстроване за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:004:0153, за адресою: с. Давидівка, Сторожинецького району Чернівецької області, який зареєстрований в реєстрі за №1016.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 незаконно відчужив належне йому нерухоме майно, на яке в якості забезпечення поданого позивачем позову про стягнення боргу накладено арешт, вказане спричинило неможливість виконання рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2018 року про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 303334 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилаються на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення позову допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що станом на 04 липня 2018 року ОСОБА_2 не був обізнаний про наявність справи № 723/8791/18, чи наявність тих чи інших судових рішень, виконавчих дій у справі 723/8791/18, внаслідок чого він не знав та не міг мати мотиву для укладення фраудаторного правочину. Договори, які оспорює позивач, у момент їх укладення, відповідали вимогам закону, а поведінка відповідачів щодо укладення оспорюваних правочинів не мала ознак зловживання правом.

Також вказує на те, що суд першої інстанції в силу приписів ст. 267 ЦК України зобов`язаний був застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 строк позовної давності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилається на те, що аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 червня 2018 року накладено арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_6 , в межах суми 303 334 гривень.

З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, індексний номер 127500601 від 13 червня 2018 року, підтверджується факт накладення арешту на майно.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 303 334 гривень.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №158311015 від 04 березня 2019 року, відповідач ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за №1012, продав 04 липня 2018 року відповідачу ОСОБА_3 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з зазначеним будинком 04 липня 2018 року, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №161292552 відповідач ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за №1014, продав 04 липня 2018 року відповідачу ОСОБА_7 земельну ділянку, яка знаходиться за тою ж адресою, що і житловий будинок, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:004:0137.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №158311887 від 04 березня 2019 року відповідач ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за №1016, продав 04 липня 2018 року відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою с. Давидівка, Сторожинецького району Чернівецької області, кадастровий номер :01:004:0153.

Нотаріальне посвідчення вищезазначених договорів відбулося під час дії заборони на відчуження майна, яке належить відповідачу ОСОБА_2 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не зробив мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Щодо визнання недійсними спірних договорів з підстав недобросовісної поведінки (фраудаторні правочини)

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У частині п`ятій статті 203 ЦК України зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

Обов`язок діяти добросовісно поширюється на усі сторони дійсного правочину та особу, яка прийняла виконання (подібний висновок щодо двостороннього правочину викладно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20)).

У зв`язку з цим межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов?язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно.

Подібні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зазначено, що згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом.

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище постанові вказала, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Отже, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 червня 2018 року накладено арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 , в межах суми 303 334 гривень.

З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, індексний номер 127500601 від 13 червня 2018 року, підтверджується факт накладення арешту на майно.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позову в розмірі 303 334 гривень.

04 липня 2018 року ОСОБА_2 , на підставі договорів купівлі-продажу, відчужив належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:004:0137, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:004:0153, яка знаходиться за адресою с. Давидівка, Сторожинецького району Чернівецької області, ОСОБА_3 .

Отже, на час укладення спірних договорів на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 , було накладено арешт, а тому, відчужуючи нерухоме майно, на яке могло б бути звернуто стягнення, останній повинен був усвідомлювати, що внаслідок таких дій ухиляється від сплати боргу.

Крім того, боржник ОСОБА_2 міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку невиконання судового рішення про стягнення боргу.

При цьому, ОСОБА_2 не надав та матеріали справи не містять доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема відчуження боржником нерухомого майна, яке є предметом спірних правочинів, за наявності судового рішення про стягнення з боргу за договором позики та під час дії ухвали суду про накладення арешту на вказане майно.

Оскільки договори купівлі-продажу, укладені ОСОБА_2 , у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед ОСОБА_1 , за відсутності погашення таких вимог, такий договір містить ознаки фраудаторності.

Відчужуючи майно після виникнення зобов`язання з повернення суми позики ОСОБА_2 діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, у зв`язку з чим договори купівлі-продажу не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Також, суд апеляційної інстанції враховує, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про визнання недійсними договорів купівлі- продажу узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268//16-ц (провадження № 14-260цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21), в яких зазначено, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Доводи апелянта про та, що суд першої інстанції не застосував положення ст. 267 ЦК України, є безпідставними з огляду на таке.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 158311015 від 04 березня 2019 року вбачається, що під час проведення Сторожинецьким районним відділом ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області виконавчих дій, незважаючи на наявність накладення арешту на майно, відповідач ОСОБА_2 відчужив належне йому на правах власності нерухоме майно.

ОСОБА_1 не був стороною в оспорюваних правочинах, а тому не знав і не міг знати про існування спірних правочинів.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 , саме 04 березня 2019 року довідався від державного виконавця про те, що ОСОБА_2 відчужив майно відповідачу ОСОБА_5 , на яке було накладено арешт.

Що стосується доводів апелянта про те, що дії відповідачів, під час укладання зазначених договорів, відповідали вимогам закону, а поведінка відповідачів, щодо укладення оспорюваних правочинів не мала ознак зловживання правом, то слід зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зазначено, що згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 , під час укладання оспорюваних договорів, знав про наявність невиконаного зобов`язання щодо неповернення коштів за договором позики, тому, відчужуючи нерухоме майно, на яке могло б бути звернуто стягнення, повинен був усвідомлювати, що внаслідок таких дій він ухиляється від сплати боргу, а тому його дії свідчать про зловживання правом.

Щодо визнання недійсними спірних договорів, оскільки такі порушують публічний порядок

Відповідно до частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Спірні договори купівлі-продажу не можна віднести до правочинів, які порушують публічний порядок, оскільки останній не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок.

Позивач не надав належних та допустимих доказів наявності вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 10 березня 2020 року у справі №910/24075/16.

Щодо скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 (далі - Закон № 1952) викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що, на відміну від статті 26 зазначеного Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи як:

1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) скасування державної реєстрації прав.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

При таких обставинах, обраний позивачами спосіб захисту - скасування запису про державну реєстрацію після внесення змін до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не може призвести до захисту або відновлення порушеного прав позивачів, є неефективним, а тому у цих правовідносинах такі позовні вимоги не можуть підлягати задоволенню.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу підлягає зміні в мотивувальній частині, з підстав викладених в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований за ОСОБА_3 в реєстрі за №1012;

-земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:004:0137, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована за ОСОБА_3 в реєстрі за №1014;.

-земельну ділянку, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:004:0153, яка знаходиться за адресою: с. Давидівка, Сторожинецького району Чернівецької області та зареєстрована за ОСОБА_3 в реєстрі за №1016 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Змінити мотивувальну частину рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу: житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстрований в реєстрі за №1012;

-земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:004:0137, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстрований в реєстрі за №1014;

-земельної ділянки, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:004:0153, за адресою: с.Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області, укладений 04 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстрований в реєстрі за №1016, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2022 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 12 квітня 2023 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.Ю. Половінкіна

О.О. Одинак