КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року місто Київ

Справа 755/14779/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10134/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

секретар судового засідання Вєтчінова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року (постановлену у складі судді Катющенко В.П., повне судове рішення складено 04 травня 2023 року) про закриття провадження у справі

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 13 березня 2017 року та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року позову заяву ОСОБА_2 залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі ст.185 ЦПК України у зв`язку із не усуненням її недоліків.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2022 року ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 повернуто у зв`язку з не усуненням недоліків.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року ухвала судді Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року закрито провадження у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, відповідно до заяви про прийняття спадщини від 07 квітня 2023 року ОСОБА_1 прийняла спадщину та станом на 12 травня 2023 року є єдиним спадкоємцем після смерті позивача.

Не погодившись з такою ухвалою ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується з ухвалою суду першої інстанції, просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вказує, що ухвала є необґрунтованою та прийнята передчасно з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №185/998/16 є некоректним та невиправданим, оскільки в справі №185/998/16 предметом розгляду є інші правовідносини між сторонами.

Вказує, що у вказаній справі судової практики Верховного Суду мова йде саме про неможливість відкриття провадження у цивільній справі за умови якщо позов подано після смерті відповідача у справі, навіть якщо інформація про смерть відповідача не була відома позивачу, а тому посилання суду першої інстанції на окремі частини висновку Верховного Суду без контексту самої справи є необґрунтованим.

Звертає увагу суду, що статус позивача та сторони у справі виникає з моменту подання ОСОБА_2 позовної заяви, зокрема враховуючи те, що лише позивач та відповідач в даному випадку мають право оскаржувати ухвали про повернення позову в апеляційному порядку.

Вказує, що станом на дату звернення ОСОБА_2 з позовною заявою до суду, а саме 06 вересня 2021 року, позивач відповідав визначеним судом першої інстанції критеріям цивільної процесуальної дієздатності.

Звертає увагу суду, що з незалежних від позивача та його правонаступника обставин, провадження за позовною заявою було відкрите лише 29 березня 2023 року, тобто через 18 місяців (1,5 роки) з дати подання позовної заяви, що само по собі є порушення права на справедливий суд.

Зазначає, що суд першої інстанції перекладає таким чином несприятливі наслідки на правонаступників (спадкоємців) позивача ОСОБА_2 за неможливість держави забезпечення вимоги ст. 6 , Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є порушення права на справедливий суд як ОСОБА_2 при житті, так і спадкоємця, оскільки в даній категорії справ допускається правонаступництво.

Вказує, що норми процесуального закону не можуть трактуватись на шкоду інтересам учасника судового процесу та суперечити завданням цивільного судочинства.

Зазначає, що повідомити суди першої інстанції та апеляційної інстанції про смерть ОСОБА_2 не було фактичної змоги, оскільки інформації про розгляд справи в апеляційному суді та про відкриття провадження у справі судом першої інстанції позивач,

його представник та спадкоємці позивача не мали у зв?язку із ненадходженням процесуальних документів.

Ухвалою від 23 травня 2023 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволені апеляційної скарги.

Вказує, що позивачі і їх представник ОСОБА_6 не в перший раз намагаються маніпулювати обставинами справи та вводити в оману суд, як це трапилось вже 06 березня 2023 року, коли ця ж сама справа розглядалась апеляційним судом м.Києва під

головуванням судді Голуб С.А.

Зазначає, що суддя Дніпровського суду м. Києва Катющено В.П. встановила, що провадження у даній справі було відкрито 29 березня 2023 року, а позивач помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що у вказаний проміжок часу дана цивільна справа перебувала на розгляді у суді апеляційної інстанції щодо оскарження ухвали суду про повернення позовної заяви, але при цьому представник позивача ОСОБА_6 у належний спосіб не повідомив суд апеляційної інстанції, а в подальшому і суд першої інстанції, про те, що цивільна правоздатність позивача ОСОБА_2 припинилась з його смертю до відкриття провадження у справі.

Посилається, на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 185/998/16 та на постанови Верховного Суду у справах №127/328/17 від 18 грудня 2019 року та №686/29393/20 від 30 червня 2022 року.

Зазначає, що з огляду на положення ст. 255 ЦПК України, а також зважаючи на смерть позивача ОСОБА_2 до відкриття впровадження у справі, що провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним було відкрито помилково у зв?язку з відсутністю інформації про смерть позивача у суду, а тому було правомірно закрито.

Від відповідача ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду просив задовольнити апеляційну скаргу.

До суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_8 та її представник не з`явились, про розгляд справи повідомлені. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутності відповідача та її представника.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції посилався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 185/998/16 та на постанови Верховного Суду у справах №127/328/17 від 18 грудня 2019 року та №686/29393/20 від 30 червня 2022 року.

Крім того, суд першої інстанції зазначав, що провадження у даній справі було відкрито 29 березня 2023 року, а позивач помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вказаний проміжок часу дана цивільна справа перебувала на розгляді у суді апеляційної інстанції щодо оскарження ухвали суду про повернення позовної заяви, при цьому представник позивача у належний спосіб не повідомив суд апеляційної інстанції, а в подальшому і суд першої інстанції, про те, що цивільна правоздатність позивача припинилась його смертю до відкриття провадження у справі.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, задля недопущення процесу у даній справі у безладний рух, зважаючи на норми процесуального права з урахуванням правових висновків Верховного суду, з огляду на положення ст. 255 ЦПК України та враховуючи смерть позивач до відкриття провадження у справі, вважав за необхідне закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 27 квітня 2023 до суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , у якій останній просив зупинити провадження у справі до моменту залучення до участі у справі правонаступників після смерті позивача ОСОБА_2 , до якої долучив копію свідоцтва про смерть позивача (а.с.107).

Судом першої інстанції встановлено та апеляційною інстанцією перевірено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 27 грудня 2022 року, видане Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.108) .

В матеріалах справи міститься копія заяви №8-187 ОСОБА_1 , яка 07 квітня 2023 року прийняла спадщину, відповідно до якої вона є спадкоємцем ОСОБА_2 (а.с.109).

У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 25 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

За нормами частини першої статі 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша стаття 48 ЦПК України).

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (право попередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду право-відношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки право попередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Згідно з частиною першою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Отже, процесуальне правонаступництво, у справах де таке правонаступництво допускається, у разі смерті фізичної особи можливе в порядку статті 55 ЦПК України шляхом залучення правонаступника, однак лише за умови, що смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Системний аналіз вказаних норм права, дає підстави дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду позивач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Аналіз вказаних норм процесуального права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду позивач у справі повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України).

Норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

За вказаних обставин, відсутність у позивача цивільної процесуальної дієздатності на момент відкриття провадження у справі свідчить про неправомірність виникнення цивільного процесу, тобто, що провадження по даній справі не підлягає відкриттю і справа за позовом не підлягає розгляду у суді в порядку цивільного судочинства. Зазначене, стосується також і обставин, коли провадження у справі відкрито та розглядається судами першої та апеляційної інстанції, втім позивач помер ще до відкриття провадження у справі, відтак суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо правонаступництво у справі допускається, то правонаступників можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16 та на який посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Аналогічні за змістом є постанови Верховного Суду у справах №127/328/17 від 18.12.2019, №686/29393/20 від 30.06.2022 та на які посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час подачі позову, а саме 06 вересня 2021 року позивач ОСОБА_2 був живий та мав цивільну процесуальну дієздатність на законність постановленої ухвали не впливають, так як позов не був прийнятий до провадження суду, а відповідно позивач не набув статусу сторони у справі. Провадження було відкрито після смерті позивача, коли у останнього вже була відсутня правоздатність, а тому суд правомірно закрив провадження, яке було відкрито помилково, через відсутність у суду інформації про смерть позивача до відкриття провадження.

Доводи про те, що саме з вини суду провадження не було відкрито за життя позивача не впливають на законність постановленої ухвали, оскільки спадкоємець наділена такими ж правами, як і позивач і має право звернутись за захистом своїх порушених прав, обравши такі способи захисту, які зможуть призвести до захисту прав спадкоємця, зокрема про визнання права власності на майно в порядку спадкування чи витребування майна на користь спадкоємця. Крім того у спадкоємця є таке ж право на оспорення правочину, як і у померлого позивача, оскільки внаслідок укладення такого правочину, спадкоємець позбавлений права успадкувати майно, яке належало б спадкодавцю, якби не був укладений правочин, дійсність якого оспорюється. Разом з тим не є належним способом захисту повернення майна у власність померлої особи, а тому саме спадкоємець має заявити вимоги в своїх інтересах, або про визнання за ним права власності в порядку спадкування, або про витребування майна, в залежності від того, скільки раз воно було відчужене та в межах розгляду таких вимог доводити недійсність правочину, вчинення якого перешкоджає спадкоємцю отримати спадщину.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують.

Ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 червня 2023 року.

Головуючий: О.В. Желепа

Судді: О.І. Мазурик

О.В. Немировська