Справа № 453/872/22 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/837/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2022 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , Сколівської міської ради Стрийського району Львівської області про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та визнання державного акту про право власності на землю недійсним.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, покликається на те, щопозивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого Стрийським МБТІ від 05.07.2013 року № 414, до житлового будинку (літера «А-1») 1935 року побудови, відносяться господарські будівлі убиральня (літера «Г»), сарай (літера «Д») та споруди хвіртка № 1, огорожа № 2 у виді металевої сітки. Вказує, що з доданих до листа Стрийського МБТІ від 04.02.2021 року № 179 звідного акту від 02.06.1987 року, оціночного акту від 02.06.1987 року, абрисів земельної ділянки від 02.06.1987 року та від 05.07.2013 року вбачається, що огорожа у виді дерев`яного штахетника та металевої сітки встановлена на певній відстані до житлового будинку АДРЕСА_1 , господарських будівель убиральні (літера «Г») та сараю (літера «Д»). Станом на 1987 рік орієнтовна площа земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, становила 0,04 га (50 м х 8 м).

Зазначає, що право власності на земельну ділянку площею 0,0283 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:007:0253, зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 . Державна реєстрація земельної ділянки позивачки проведена відділом Держземагенства у Сколівському районі 17 січня 2015 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), розробленої у 2014 році Сколівським районним виробничим відділом Львівської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Державного агентства земельних ресурсів України. У пояснювальній записці, яка наявна у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) вказано, що межі земельної ділянки ОСОБА_5 детально досліджені і встановлені в натурі по фактичному їх розташуванню на місцевості в присутності землекористувача та узгоджені із суміжними землекористувачами, про що складені відповідні акти. Межі земельної ділянки в натурі збігаються з існуючою огорожею. Результати закріплення меж оформлено актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Вказує, що згідно кадастрового плану земельної ділянки, кадастровий номер :01:007:0253, який викреслений в документації із землеустрою та у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, по межі А-Б протяжністю 36,82 м сусіднім землекористувачем значиться ОСОБА_6 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». У відповідності до акту встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_5 від 12.04.2014 року ОСОБА_6 ( ОСОБА_3 ) узгодила цю межу, проставивши свій підпис. Із викопіювання Генерального плану м. Сколе, який відображений у схемі розміщення земельних ділянок ОСОБА_5 та наявний у її документації із землеустрою вбачається, що використання позивачем власної земельної ділянки житлової забудови із визначеною конфігурацією здійснюється відповідно до Генерального плану м. Сколе, що відповідає вимогам ст. 39 Земельного кодексу України. За змістом акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 25.05.2014 року забороняється переміщення встановлених меж земельної ділянки без відома землевпорядника Сколівської міської ради.

Вказує, що у травні 2020 року між ОСОБА_5 та сусіднім землекористувачем - відповідачем ОСОБА_3 виник спір з приводу межі земельної ділянки позивачки, яка відображена в кадастровому плані по умовній ламаній лінії А-Б. Зокрема, ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_5 та без відома землевпорядника Сколівської міської ради Львівської області перемістила огорожу, яка встановлена по межі А-Б, в сторону житлового будинку ОСОБА_5 , внаслідок чого змінила конфігурацію та площу земельної ділянки останньої. Зазначає, що 03 листопада 2020 року між ОСОБА_5 та ліцензованим інженером-землевпорядником фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 було укладено договір № 77 на виконання проектно-пошукових робіт, згідно якого було виготовлено план топографо-геодезичної зйомки, на якому відображено огорожу по прямій лінії між точкою 1 і точкою 7 на території земельної ділянки ОСОБА_5 та накладку сусідньої земельної ділянки на земельну ділянку позивачки площею 0,0028 га. Вищенаведені докази, на думку позивачки, свідчать про те, що відповідачка ОСОБА_3 самовільно перемістила огорожу, яка була встановлена по межі А-Б, в сторону житлового будинку ОСОБА_5 , чим відповідачка вчиняє позивачці перешкоди у здійсненні права користування частиною власної земельної ділянки площею 0,0028 га.

З наведених підстав просить:

визнати рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 06.08.1999 № 75 «Про передачу у приватну власність та закріплення в постійне користування земельних ділянок мешканцям м. Сколе» в частині передачі у приватну власність присадибної земельної ділянки мешканцю м.Сколе ОСОБА_9 незаконним;

визнати державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 017061 від 11.06.2001, який виданий та зареєстрований Сколівською міською радою Львівської області в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 305 недійсним, скасувавши його державну реєстрацію.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано рішення виконавчого комітету Сколівської міської Ради народних депутатів Львівської області від 06.08.1999 № 75 «Про передачу у приватну власність та закріплення в постійне користування земельних ділянок мешканцям м. Сколе» в частині передачі у приватну власність присадибної ділянки мешканці м. Сколе ОСОБА_9 , незаконним.

Визнано Державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 017061 від 11.06.2001 року, виданий та зареєстрований Сколівською міською Радою народних депутатів Львівської області в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 305, недійсним, скасувавши його державну реєстрацію.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Сколівської міської ради на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у розмірі 992 грн. 50 коп.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у розмірі 992 грн. 50 коп.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 покликається на те, що отримавши відповідне рішення уповноваженого органу державної влади про передачу у власність земельних ділянок, ОСОБА_9 мала усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення наданої їй у власність землі (одержання державного акта на право власності на землю). Стверджує, що сам по собі факт того, що рішенням сесії Сколівської міської ради ІІІ го скликання у період 1998-1999 років не делегувались повноваження виконавчому комітету щодо надання у власність земельних ділянок, не може беззаперечно свідчити про те, що такі рішення не були прийняті на сесії міської ради попередніх скликань, і що такі не змінені та не скасовані на момент прийняття спірного рішення від 06.08.1999 року №75. Вказує, що на момент прийняття рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 06.08.1999 року №75, а в подальшому видачі на його підставі державного акта на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ №017061 від 11.06.2001 року межі та конфігурація земельної ділянки позивачки встановлені не були, і рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі їй земельної ділянки для обслуговування житлового будинку не приймалось, а відтак оскаржуваними рішенням та державним актом не могли бути змінені межі чи конфігурація земельної ділянки, якої на той момент не існувало як об`єкта цивільних правовідносин в розумінні ч.9 ст. 79-1 Земельного Кодексу України, а тому права позивачки на користування земельною ділянкою не могли бути порушені. Вважає, що суд повинен був з`ясувати з якого моменту у позивачки виникло право на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки судом не встановлено чи мали місце обставини, за яких позивачка могла довідатись про порушення своїх прав, коли саме довідалась або могла довідатись про їх порушення, а позивачкою не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку її знати про стан своїх майнових прав, принаймні, не пізніше травня 2014 року. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 покликається на те, що після смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а відтак спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,027 га для обслуговування житлового будинку, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини, тобто з 05.11.2005 року. Стверджує, що оскаржуваним рішенням суду в порушення законних прав та інтересів ОСОБА_1 визнано незаконним рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради народних депутатів Львівської області та державний акт на право власності на землю, якими підтверджується право власності на належну їй частку спадкового майна, а відтак задоволення позовних вимог ОСОБА_5 безпосередньо впливає на права ОСОБА_1 , як нового співвласника земельної ділянки, а тому вона мала б бути залучена до участі у справі, як відповідач. Вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про права та законні інтереси ОСОБА_1 , не залучивши її до участі у справі, як спадкоємця до майна померлої ОСОБА_9 , чим позбавив апелянта можливості скористатися своїми правами, передбаченими ЦПК України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_5 , її представник ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилися, в день судового засідання, 12.06.2023 року, ОСОБА_10 подав клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Горзова Олександра Олександровича з тих підстав, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить висновків суду про права, інтереси та (обов`язки) ОСОБА_1 , не стосується її прав та законних інтересів. Звернення до суду з таким клопотанням в день судового засідання суду апеляційної інстанції свідчить про обізнаність адвоката Гороха В.В. про день судового розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів ухвалила розглядати справу у відсутності учасників, які в судове засідання не з`явилися, оскільки наявних у справі документів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обгрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, і основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність сторін у судовому засіданні, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради народних депутатів Львівської області від 06.08.1999 № 75 «Про передачу у приватну власність та закріплення в постійне користування земельних ділянок мешканцям м. Сколе», в частині передачі у приватну власність присадибної ділянки мешканці м. Сколе ОСОБА_9 , яке прийнято поза межами повноважень, не відповідає вимогам п. 34 ч. 1 ст. 26, ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній станом на 06.08.1999), а Державний акт на право приватної власності серія ІІІ-ЛВ № 017061, виданий та зареєстрований Сколівською міською Радою народних депутатів Львівської області від 11.06.2001 за реєстр. № 305 на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, не відповідає вимогам ч. 1, ч. 4, ч. 5, ч. 6, ч. 8, ч. 9 ст. 17 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції чинній станом на 06.08.1999 року), пунктам 1.13., 1.15., 1.16., 1.17., 1.19 Інструкції (в редакції чинній станом на 11.06.2001 року) та порушує права позивачки на володіння власною земельною ділянкою.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, ОСОБА_5 , набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк В.І. від 30.07.2013 року за № 252 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 30.07.2013 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк В.І. за №7239671.

Із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого 05 липня 2013 року Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, вбачається, що до житлового будинку, позначеного в технічному паспорті літерою «А-1», 1935 року побудови, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відносяться господарські будівлі: убиральня (літера «Г»), сарай (літера «Д»), та споруди: хвіртка № 1, огорожа № 2 у виді металевої сітки.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0253, який викреслений в документації із землеустрою та у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, по межі А-Б сусіднім землекористувачем ОСОБА_5 значиться відповідачка ОСОБА_3 .

Також судом встановлено, що 04 лютого 2000 року ОСОБА_9 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк Ю.П., зареєстрованого в реєстрі за №93, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає в рівних частинах своїм внукам ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , яка в подальшому змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

28 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Сколівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її бабусі ОСОБА_9 , до складу якої, зокрема, входить земельна ділянка площею 0,027 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 .

На підставі вказаної заяви 28 липня 2014 року Сколівською державною нотаріальної конторою було заведено спадкову справу № 99/2014 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованим 28.07.2014 року за № 37981110.

Згідно копії рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області № 75 від 06.08.1999 року, ОСОБА_9 безкоштовно передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку присадибну земельну ділянку площею 0,027 га за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного рішення Сколівським районним Центром державного земельного кадастру у 2000 році було виготовлено технічний звіт про виконані роботи з підготовки та видачі Державного акту на право приватної власності на землю (на право постійного користування землею).

В подальшому, Сколівською міською радою народних депутатів, ОСОБА_9 було видано державний на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 017061 від 11.06.2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 305, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 на території Сколівської міської ради.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_5 вбачається, що у травні 2021 року вона звернулася з позовом до ОСОБА_3 , Сколівської міської ради Стрийського району Львівської області про визнання рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 06.08.1999 № 75 «Про передачу у приватну власність та закріплення в постійне користування земельних ділянок мешканцям м. Сколе» в частині передачі у приватну власність присадибної земельної ділянки мешканцю м. Сколе ОСОБА_9 незаконним та визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 017061 від 11.06.2001, який виданий та зареєстрований Сколівською міською радою Львівської області в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 305, скасувавши його державну реєстрацію.

Тобто, однією із позовних вимог ОСОБА_5 є визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 017061 від 11.06.2001, який видано та зареєстровано Сколівською міською радою Львівської області в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 305 на ім`я ОСОБА_9 , яка за життя склала заповіт, за умовами якого заповіла все належне їй на день смерті майно своїм внукам ОСОБА_1 та ОСОБА_13 , а тому земельна ділянка, на яку видано оспорюваний позивачкою державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 017061 від 11.06.2001 площею 0.027 га по АДРЕСА_1 , входить до складу спадщини, право на спадкування якої мають спадкоємці за заповітом ОСОБА_1 та ОСОБА_13 .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Згідно із частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 3 ст. 51 ЦПК України).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справа № 344/17464/15-ц (провадження № 61-11184св20) вказано, що «відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18).

З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 звернулася з позовом до суду про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 017061 від 11.06.2001, який видано та зареєстровано Сколівською міською радою Львівської області в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 305 на ім`я ОСОБА_9 , зазначивши відповідачами лише ОСОБА_3 та Сколівську міську раду Стрийського району Львівської області.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що 04.02.2000 року ОСОБА_9 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк Ю.П., зареєстрованого в реєстрі за №93, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає в рівних частинах своїм внукам ОСОБА_1 та ОСОБА_12 .

Тобто, за життя ОСОБА_9 розпорядилася належним їй на день смерті майном, склавши заповіт, за яким своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла внучці, ОСОБА_1 , яка є апелянтом, та внучці ОСОБА_14 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_15 померла.

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України)

Матеріалами справи встановлено, що 28.07.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_16 звернулися в Сколівську державну нотаріальну контору з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 04.02.2000 року після смерті бабусі, ОСОБА_9 , а саме на нерухоме майно земельні ділянки, квартиру АДРЕСА_4 .

Зважаючи на те, що апелянт ОСОБА_1 є онукою спадкодавця ОСОБА_9 , яка згідно із заповітом від 04.02.2000 року заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_17 в рівних частках належне їй майно, зокрема, й земельну ділянку площею 0,027 га для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які прийняли спадщину після смерті спадкодавця, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, і яким відповідно до закону спадщина належить з дня її відкриття, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду безпосередньо стосується прав та законних інтересів апелянта ОСОБА_1 , оскільки змістом позовних вимог ОСОБА_5 є визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, яка входить до складу спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_9 , а відтак її слід було залучити до участі у справі, як відповідача.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка, всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України, не зазначила відповідачем у справі ОСОБА_1 , прав та законних інтересів якої стосується оскаржуване рішення суду.

Оскільки заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав, законних інтересів та обов`язків ОСОБА_1 , відтак позовні вимоги ОСОБА_5 вимоги не можуть бути розглянуті і вирішені судом без залучення її відповідачем у справі, оскільки лише за наявності усіх належних відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення усіх належних відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 464/6314/17 (провадження № 61-13581св21).

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 червня 2023 року

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк