Номер провадження: 22-ц/813/723/23
Справа № 523/7801/19
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Фомічова І.О.,

позивача ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_2 адвоката Шевчук В.В.,

представника ТОВ «Консалт Солюшенс» - адвоката Башука Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 05 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Малиновського О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самосійних вимог - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння,

встановив:

16.05.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самосійних вимог - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (далі - ТОВ «Консалт Солюшенс»), Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння (т.1, а.с. 2-8, т.2, а.с. 1-11), в якому просив:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Левчук О.С., реєстровий номер 1802.

-витребувати у ОСОБА_1 на його користь кв. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були мотивовані тим, що позивач, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , придбав за кредитні грошові кошти кв. АДРЕСА_1 , при цьому квартира за договором іпотеки від 28.08.2008р. була передана в іпотеку. У 2010 році шлюб між сторонами був розірваний.

У липні 2018 року позивачу стало відомо, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14.12.2017 року за ОСОБА_5 визнано право приватної власності на кв. АДРЕСА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси суду від 05 жовтня 2018 року за заявою позивача по жаній справі ОСОБА_2 заочне рішення від 14.12.2017 року було скасовано (т.1, а.с.19).

Проте, 28.09.2018 року ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу продала спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_1 .

На думку позивача ОСОБА_2 договір купівлі-продажу є недійсним, так як квартира належала йому та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, а він, як співвласник не надавав згоди на її продаж. Крім того, договір був укладений без дозволу органу опіки та піклування, так як в квартирі на час продажу був зареєстрований син позивача, малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду від 05 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково (т.2, а.с. 162-164).

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року, в частині витребування у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 спірної квартири, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (т.2, а.с. 198-216).

18.01.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду від 05 листопада 2020 року - без змін (т. 2, а.с. 236-238).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, доводи інших учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_8 з 09 серпня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2010 року у справі №2-4475/10 шлюб між ними було розірвано та встановлено, що фактичні шлюбні відносини припинилися з липня 2010 року. Указане рішення набрало законної сили 14 вересня 2010 року (т.1, а.с.14-15).

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було набуте майно, у тому числі кв. АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 серпня 2008р., реєстровий номер 1500, яка була оформлена на ім`я позивача ОСОБА_2 (т.1, а.с. 9).

Вказана квартира була придбана за кредитні грошові кошти, отримані ОСОБА_2 за кредитним договором №642-013/ФКВІП-08 від 28 серпня 2008р., укладеного між ним та ТОВ «Український промисловий банк», право вимоги по якому перейшло до АТ «Дельта Банк», а згодом до ТОВ «Консалт Солюшенс».

За договором іпотеки від 28 серпня 2008р. з метою належного виконання прийнятих на себе зобов`язань по кредитному договору, ОСОБА_2 , за згодою ОСОБА_10 передав вказану вище квартиру в іпотеку.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017р. (справа №523/16787/17), про яке позивачу по даній справі ОСОБА_2 не було відомо, за ОСОБА_10 було визнано право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 .

28 вересня 2018 року між ОСОБА_10 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_11 , та донькою ОСОБА_10 - ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., реєстровий номер 1802.

Разом з тим, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018р. (справа №523/16787/17) вищевказане заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017р. було скасовано, з призначенням розгляду справи за участю сторін. На теперішній час розгляд справи не закінчено.

Підставою звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2018р. та її витребування з чужого незаконного володіння від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , є намагання ОСОБА_2 відновити свої порушені права на кв. АДРЕСА_1 .

Вирішуючи даний спір,суд першої інстанції виходив із того, що у ч.2 ст. 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. При цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За приписами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.

У відповідності до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

За змістом висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з ч.1 ст. 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння.

Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, за змістом ст.. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Таких правових висновків дотримується Верховний Суд України, які викладені в його постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

Так, з матеріалів справи вбачається і було вказано вище, що відповідачка ОСОБА_10 набула право особистої приватної власності на спірну квартиру на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017р. у справі №523/16787/17.

Проте, вказане заочне рішення було скасовано на підставі ухвали того ж суду від 05 жовтня 2018р. Ухвала набрала законної сили в день її постановлення, так як не підлягає оскарженню.

Разом з тим, на підставі в подальшому скасованого судового рішення, ОСОБА_10 28 вересня 2018р. здійснила відчуження вищевказаної квартири своїй доньці, шляхом укладення з нею договору купівлі-продажу спірної квартири. Тобто, належним документом на підтвердження права власності ОСОБА_10 на спірну квартиру було заочне рішення суду, скасування якого є похідним від позовних вимог ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Разом з тим, одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції, є неможливим.

Зазначене пов`язано з тим, що негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а тому одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

В зв`язку з викладеними обставинами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 стосовно визнання договору купівлі-продажу недійсним слід відмовити, а позовні вимоги стосовно витребування спірної квартири у її власника є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів зазначає, що як було вказано вище, у даній справі спірне майно вибуло з володіння власника ОСОБА_2 поза його волею, зокрема, у зв`язку з державною реєстрацією права власності на квартиру виданого на виконання рішення суду, яке надалі було скасоване і без дозволу органу опіки і піклування, враховуючи, що у спірній квартирі також проживала неповнолітня особа. Встановлення судом вказаних обставин є достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , в силу п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, зокрема від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Також слід зазначити, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (стаття 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Заперечення представника ОСОБА_1 щодо правомірності її володіння спірною квартирою та того, що вона є добросовісним її набувачем, суд обґрунтовано відхилив, з чим повністю погоджується колегія суддів, так як ОСОБА_1 як набувач спірної квартири є рідною дочкою відчужувача цієї квартири відповідача ОСОБА_6 , а тому доводи ОСОБА_1 і її представника суперечать обставинам, встановленим судом та не грунтуються на нормах права, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розгляд справи за позовними вимогами ОСОБА_10 у справі № 523/16787/17 та не ухвалення рішення суду у вищевказаній справі на теперішній час, не мають правового значення для розгляду даної справи, оскільки заочне рішення, яке було ухвалено по справі та яке стало підставою для укладання спірного договору купівлі-продажу скасовано.

Зазначені обставини також стосуються неповнолітнього сина заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з 16.05.219 року зареєстрований і проживає у спірній квартирі (т.2, а.с.94, 95)..

При цьому колегією суддів враховано, що Орган опіки і піклування Суворовської РА ОМР залучений до участі у справі, належним чином повідомлений про час і місце судового засідання в суді апеляційної інстанції (т.3, а.с. 110, 120).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 05 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.04.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький