Справа № 504/1336/19
Провадження № 2/504/304/23

Рішення
10.04.2023 року смт.Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенка В.К.,
секретаря Завади Ю.А.,-
12.12.2019 року представник Южненської міської ради С.Д. Тімчишин звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , яким просив стягнути з відповідачки збитки у виді грошових коштів в сумі 262821,33 грн.
У мотивування своїх вимог позивач вказує на наступне:
01.06.2005 року між Южненською міською радою та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,2300 га, яка розташована в м. Южне, територія Приморського парку, під розміщення молодіжного центру. Строк оренди становив 25 років.
Молодіжний центр «Мілленіум» прийнято в експлуатацію Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію від 15.12.2008 року.
24.12.2008 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення цього самого молодіжного центру.
29.12.2008 року ОСОБА_2 подарувала нежитлові приміщення молодіжного центру ОСОБА_1 .
18.06.2009 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку для експлуатації молодіжного центру, та надано дозвіл на розірвання з ОСОБА_2 договору оренди земельної ділянки.
13.03.2012 року між Южненською міською радою Одеської області та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про розірвання договору від 01.06.2005 року оренди земельної ділянки.
ОСОБА_1 до теперішнього часу договір оренди на земельну ділянку укладено не було.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 року з ФОП ОСОБА_2 стягнено на користь Южненської міської ради Одеської області збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючого документу за період з 01.09.2014 року по 31.08.2016 року.
Заборгованість таким чином розрахована з вересня 2016 року.
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Завдані збитки позивач пов`язує з тим, що використання земельної ділянки ОСОБА_1 без правовстановлюючих документів, позбавило Южненську міську раду Одеської області, як власника землі, права отримувати від цієї земельної ділянки дохід у розмірі орендної плати за можливим договором оренди.
В порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 має відповідати її спадкоємець ОСОБА_1 .
В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав доводи позову, просив його задовольнити у повному обсязі.
Представник податкової інспекції подав заяву про розгляд справи у свою відсутність.
ОСОБА_1 у судовому засіданні доводи позову не визнала, вказала, що у теперішній час вона оформила право власності на цю саму земельну ділянку.
Жодних претензій з приводу плати за користування земельною ділянкою вона як спадкоємець ОСОБА_2 вона не отримувала від Южненської міської ради, а з сумою розрахунку заборгованості вона не згодна.
Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 09.01.2020 року матеріали передано до Комінтернівського районного суду Одеської області за підсудністю визначеною відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України (за місцем реєстраційного обліку відповідача).
Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.02.2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 31.03.2020 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.03.2023 року справу призначено до судового розгляду.
Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:
Судом встановлено, що 01.06.2005 року між Южненською міською радою та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,2300 га, яка розташована в м. Южне, територія Приморського парку, під розміщення молодіжного центру.
13.03.2012 року між Южненською міською радою Одеської області та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про розірвання договору від 01.06.2005 року оренди земельної ділянки.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 року з ФОП ОСОБА_2 стягнено на користь Южненської міської ради Одеської області збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючого документу за період з 01.09.2014 року по 31.08.2016 року.
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Нежитлова будівля молодіжного центру площею 1577,9 кв.м в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2019 року, виданого приватним нотаріусом Валігурським М.М. після смерті ОСОБА_2 , що встановлено зі змісту витягу № 190141398 від 25.11.2019 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_1 не укладала договір оренди земельної ділянки.
Сторони не заперечували, що в теперішній час земельна ділянка у 2021 році оформлена ОСОБА_1 у власність.
Завдані збитки позивач пов`язує з тим, що використання земельної ділянки ОСОБА_1 без правовстановлюючих документів, позбавило Южненську міську раду Одеської області, як власника землі, права отримувати від цієї земельної ділянки дохід у розмірі орендної плати за можливим договором оренди.
В порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 має відповідати її спадкоємець ОСОБА_1 .
Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (стаття 1220 ЦК України).
У ст.1218 Цивільного Кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті.
Зі смертю позичальника зобов`язання щодо повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються стст.1281 і 1282 ЦК України.
Згідно зі ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці в спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника), за загальним правилом, переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного в спадщину.
Таким чином, на думку суду, правовідносини, що виникли між органом місцевого самоврядування і боржником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями боржника й вирішуються в порядку положень ст.1282 ЦК України.
Така правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду у справі 640/6274/16-ц від 18.09.2019 року.
Вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк встановлений ст.1281 ЦК України приймає претензії кредиторів від спадкодавця.
Заявлення кредитором своїх вимог до спадкоємців не безпосередньо спадкоємцям, а через нотаріуса не суперечить приписам ч.2 ст.1281 ЦК України.
При цьому, на відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор спадщини, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадкоємцями спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.
Претензії кредитора визначені однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи (п.п. 2.1 п. 2 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5). Згідно з ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. А також, законодавством не покладено на нотаріуса обов`язків з перевірки обґрунтованості вимог кредиторів.
Таким чином, згідно із чинним законодавством, нотаріус, отримавши претензію від кредитора, не зважаючи на факт прийняття спадкоємцями спадщини, повинен прийняти відповідну заяву кредитора.
Відповідно до вимог, встановлених ст. 1281,1282 ЦК України зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини.
Отже, нотаріус у даному випадку не наділений повноваженнями на власний розсуд вирішувати питання щодо включення чи невключення претензії кредитора до складу спадщини, оскільки зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини відповідно до вимог закону.
Згідно з Правовими позиціями Верховного Суду у справах про спадкування при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
Зазначена правова позиція вказана у Постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 755/7730/16-ц (№ 61-2935св18).
Таким чином, дійсний розмір вимог кредитора, пред`явлення вимоги кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника з дотриманням строків, передбачених законодавством, обґрунтованість вимог кредитора боржника, обсяг спадкового майна та його вартість підлягають встановленню в суді у випадку виникнення спору про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника; зазначені обставини не можуть бути перевірені нотаріусом при отриманні претензії кредитора до спадкоємця через відсутність у нього таких повноважень.
Матеріали справи не містять відомостей про своєчасне, у межах строку, встановленого частинами 2 та 3 ст. 1282 ЦК України, пред`явлення Южненською міською радою своїх претензій (вимог) до ОСОБА_1 .
Позов до суду до спадкоємця поданий за межами строку, встановленого ЦК України.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
За змістом вказаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність складу цивільного правопорушення, зокрема, об`єктивної та суб`єктивної сторони (шкоди, протиправного діяння її заподіювача, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вини останнього). За відсутності хоча б одного з елементів цього складу цивільно-правова відповідальність не настає. Зокрема, особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).
Натомість, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Суд встановив, що відповідач є власником об`єкту нерухомості, який розміщений на земельній ділянці, право користування якою відповідач у встановленому законом порядку не оформив. Натомість з 2021 року ця сама земельна ділянка належить відповідачці на праві власності.
Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України.
Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).
Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).
За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.
Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).
Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).
За змістом вказаних приписів виникнення права власності на жилий будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.
Відтак, Суд вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.
До моменту оформлення власником об`єктів нерухомості права оренди земельних ділянок, на яких ці об`єкти розташовані, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів їх оренди та недоотримання їхнім власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17).
Позовних вимог про повернення коштів відповідачем в порядку кондикції позивач не висував, правових підстав не наводив.
Крім того, нормами статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
З огляду на вищевказані законодавчі приписи, предметом доказування у даному спорі є, зокрема, обставини щодо земельної ділянки, площі, меж та кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку перейшло до набувача будівлі.
Визначення земельної ділянки наведено в частині 1 статті 79 ЗК України, відповідно до положень якої земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Як встановлено приписами частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.
Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Зазначені обставини повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (ч. 1 ст. 21 названого Закону).
На думку суду, позивач жодним доказом не довів, що земельна ділянка, безпідставне використання якої є підставою даного позову, є сформованим об`єктом цивільних прав, за користування яким позивач просить стягнути завдані збитки.
Крім того, суд вказує, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17).
Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Враховуючи положення статті 79-1 ЗК України та статей 20, 23 Закону України "Про оцінку земель", суд вважає доцільним надати належну правову оцінку доказам, які позивач подав в суд на підтвердження обставин, зазначених у позові, зокрема розрахунку суми втрат бюджету за користування земельною ділянкою площею 0,2300 га, а також її сформованості, як об`єкта цивільних прав з урахуванням вимог Земельного кодексу України.
Суд не погоджується із заявленим позивачем розміром стягуваної суми, оскільки у розрахунку збитків за період з 01.01.2017 року по 03.07.2017 року , та з 21.12.2017 року по 31.12.2017 року застосовано витяг з технічної документації за 2017 рік про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, розмір якої становить 6871825 грн.
Водночас, відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.082017 року № 677/0/200-17 станом на 01.01.2017 року оцінка земельної ділянки становить 5497460 грн., що, на думку суду, істотно відрізняється від розміру нормативно грошової оцінки земельної ділянки яку у своєму розрахунку вказав позивач.
Відсутні у справі відомості про користування ОСОБА_1 всією площею земельної ділянки 0,2300 га, оскільки площа нежитлової будівлі належної ОСОБА_1 становить 1577,9 кв.м, тобто 0,1577 га.
На думку суду позивач не довів належними та допустимим доказами використання земельної ділянки відповідачем у площі, приблизно 0,8 га.
Отже, суд позбавлений можливості перевірити, чи користується відповідач земельною ділянкою лише в межах його об`єкту нерухомого майна або більшою площею, а відтак, чи не ґрунтується на припущеннях встановлення комісією орієнтовної площі для обрахунку збитків.
Таким чином у позові слід відмовити повністю.
Судові витрати віднести на рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 12, 200, 258-259, 263-265, 267-268, 280-282 ЦПК України, суд, -
Судові витрати віднести на рахунок позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко