Номер провадження: 22-ц/813/452/23
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Бойченко Олена Євгенівна про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, визнання недійсним свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Бойченко Олена Євгенівна, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання права власності, про стягнення половини витрат на поховання та встановлення пам`ятнику, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Сувертак І.В. 11 березня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Бойченко О.Є. про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, визнання недійсним свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння (т. 1 а.с. 1-6, 46-52, т. 2 а.с. 32-33).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилалася на те, що вона є донькою ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким за життя було складено заповіт, за змістом якого все належне йому майно він заповідав позивачу.

Після смерті ОСОБА_4 залишилася квартира за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,104 гектарів, яка розташована на території Кордонської сільської ради, садівниче товариство «Гідравлік-2», ділянка № НОМЕР_1 , 3314 для ведення садівництва.

У визначений законом термін ОСОБА_3 звернулася із заявою про прийняття спадщини до Одеської державної нотаріальної контори № 4 (Суворовської державної нотаріальної контори).

Однак, у нотаріальній конторі вона дізналася, що відповідачці ОСОБА_1 , яка була дружиною покійного ОСОБА_4 , було видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтво про право власності за законом на 5/8 квартири АДРЕСА_2 , з яких 1/8 обов`язкова частка у спадщині, та 1/2 - частка в спільному майні подружжя. Позивачка вважала видачу свідоцтв незаконною через те, що вказана квартира була придбана за власні кошти ОСОБА_4 , не була спільною сумісною власністю подружжя, а отже не підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Крім того, ОСОБА_3 зазначала, що протягом місяця після оформлення спадщини право власності на 5/8 спірної квартири перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором дарування, у зв`язку із чим на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України просила витребувати нерухоме майно у відповідачки ОСОБА_2 .

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суд м. Одеси із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Бойченко О.Є., ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання права власності (т. 1 а.с. 248-254).

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь половину вартості витрат понесених на поховання у розмірі 18750 грн., посилаючись на норми ч.1. ст. 1232 ЦК України (т. 2 а.с. 43-45).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира була придбана під час спільного проживання з ОСОБА_4 без укладання шлюбу на спільні кошти, тому ОСОБА_1 законно отримано свідоцтва про право власності, а також вона цілком законно розпорядилася майном на свій розсуд подарувала його ОСОБА_2 через дружнє до неї ставлення та неможливість самостійно нести витрати на нерухоме майно.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,104 гектарів, яка розташована на території Кордонської сільської ради, садівниче товариство «Гідравлік-2», ділянка № НОМЕР_1 , 3314 для ведення садівництва в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя від 5 липня 2018 року спадкова справа № 71/2018, зареєстровано в реєстрі за № 3 498, видане ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом (номер у спадковому реєстрі 62660964), видане ОСОБА_1 спадкова справа № 71/2018 (номер у спадковому реєстрі 61943963), зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 3-499, бланк ННС 702551 після смерті ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , як на обов`язкову частку у спадщині, після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Витребувано майно, а саме: кв. АДРЕСА_2 , з незаконного володіння ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рівних частках судовий збір в сумі 2 174,40 грн., по 1 087,20 грн. з кожної відповідачки, та в рівних частках витрати на правову допомогу у сумі 29 600,00 грн. по 14 800,00 грн. з кожної відповідачки.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 2 а.с. 115-121).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 122-135).

У апеляційній скарзі, доводи якої є повністю ідентичними доводам позовної заяви, представник ОСОБА_1 посилається на те, що нотаріус правомірно видав апелянту свідоцтво про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки квартира куплена, добудована та приведена в жилий стан за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Крім того, апелянт посилається на те, що нею надані належні докази, що підтверджують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також судом безпідставно відмовлено у стягненні з ОСОБА_3 половини витрат на поховання спадкодавця ОСОБА_4 . І встановлення пам`ятнику.

У відзиві на апеляційну скаргу від 20 серпня 2020 року ОСОБА_3 посилається на те, що жодний з наданих апелянтом доказів не доводить наявність шлюбних відносин чи проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без укладання шлюбу у період з 01 травня 2005 року до 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року зупинено апеляційне провадження у зв`язку із смертю ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , до залучення до участі у справі правонаступника.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2022 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2022 року зроблено запит до Приватного нотаріуса Гайдаржи Є.О. про надання інформації щодо кола спадкоємців відносно майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1

11.07.2022 року до Одеського апеляційного суду від Приватного нотаріуса Гайдаржи Є.О. були надіслані: заява ОСОБА_5 , з якої вбачається, що 29 березня 2021 року за реєстровим номером 187 приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Гайдаржи Є.О. був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно з яким належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 , вона заповіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; заяву ОСОБА_2 , з якої вбачається, що 27 листопада 2020 року за реєстровим номером 1937 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартьяновою Т.О. був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно з яким належну їй частку квартири АДРЕСА_4 , вона заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Зважаючи на викладене, ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року було залучено до участі у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у якості правонаступників ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сторони про розгляд справи на 21.03.2023 року були сповіщені належним чином.

20.03.2023 року від представника ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у якості спадкового майна після смерті ОСОБА_4 залишилася квартира за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,104 гектарів, яка розташована на території Кордонської сільської ради, садівниче товариство «Гідравлік-2», ділянка № НОМЕР_1 , 3314 для ведення садівництва.

У передбачені законом строки, 17.01.2018 року, ОСОБА_3 звернулася для отримання свідоцтва про право на спадщину до Одеської державної нотаріальної контори № 4 (Суворовської державної нотаріальної контори).

Крім того, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини також звернулася дружина покійного ОСОБА_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , якій нотаріусом було видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтво про право власності за законом. Усього частка ОСОБА_1 склала 5/8 квартири АДРЕСА_2 , з яких: 1/8 - обов`язкова частка у спадщині, та 1/2 - частка в спільному майні подружжя.

29.10.2008 року ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № 6/1 А від «29» жовтня 2008 року з ТОВ «Альянс-Жилстрой» на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно квитанції №1 від 29 жовтня 2008 року, повна вартість квартири у сумі 210 300,00 грн була сплачена ОСОБА_4 29.10.2008 року, тобто ще до укладання шлюбу з ОСОБА_1 .

Також судом обґрунтовано прийнятий до уваги той факт, що ОСОБА_4 29.10.2008 року було продано належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , та того ж дня внесено суму на рахунок ТОВ «Альянс-Жилстрой».

Таким чином, належні ОСОБА_4 грошові кошти було інвестовано у новобудову будинок АДРЕСА_6 , однак, вже після виплати повної вартості квартири будівництво було заморожено та будинок було введено в експлуатацію лише у 2015 році.

Державна реєстрація права власності на зазначене майно відбулася на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_2 , виданого 28.12.2015 року Одеським міським управлінням юстиції, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно, фактична повна вартість майна була сплачена ОСОБА_4 у 2008 році, а право власності на квартиру зареєстроване у 2015 році.

Положення статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Тому, сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вартість квартири АДРЕСА_2 , була повністю виплачена до шлюбу на власні кошти ОСОБА_4 , не була спільною сумісною власністю подружжя, а отже, не підлягала поділу як спільне майно подружжя.

Належних та допустимих доказів, які б спростували вказані висновки суду, ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

З урахуванням положень статті 1241 ЦК України, відповідачка ОСОБА_1 мала право на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 як на обов`язкову частку у спадщині за віком.

ОСОБА_3 , як єдиний спадкоємець за заповітом, та з урахуванням прав ОСОБА_1 за ст. 1241 ЦК України, отримала право на 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Статтями 1217 -1219 ЦК України визначено, що спадкування це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування може здійснюватися за законом чи за заповітом. Спадкуванню підлягають всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті фізичної особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкоємцями за заповітом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть також бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (ст. 1222 ЦК України).

Спадкування за заповітом є пріоритетним по відношенню до спадкування за законом. Пріоритетність полягає у тому, що за умови якщо спадкодавець склав заповіт на все своє майно, то спадкування за законом не відбувається, а спадщину можуть набути виключно особи визначені заповітом.

Заповіт це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт надається виключно особі з повною цивільною дієздатністю.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Також встановлена можливість для заповідача позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, за виключенням осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині (ст. 1235 ЦК України)

Таким чином ОСОБА_3 , як єдиний спадкоємець за заповітом, правомірно отримала право власності на земельну ділянку площею 0,104 гектарів, яка розташована на території Кордонської сільської ради, садівниче товариство «Гідравлік-2», ділянка № НОМЕР_1 , 3314 для ведення садівництва в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 .

Що стосується доводів зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 щодо проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без укладання шлюбу з 01 травня 2005 року, то, як вірно зазначено судом першої інстанції, вказані доводи не були доведені належними та допустимими доказами.

Так, на підтвердження проживання однією родиною та ведення спільного господарства з ОСОБА_4 ОСОБА_1 надано наступні документи: фотографії, час зйомки яких не вбачається можливим визначити, копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 травня 2013 року, заповіт, складений на користь ОСОБА_1 ОСОБА_6 23.09.2013 року, довідки та виписки з лікарень, датовані 2000 роком, 2015 роком, 2017 роком, виписний епікриз 2015 року, свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , копія паспорту ОСОБА_4 з штампом про прописку та виписку, свідоцтво про смерть ОСОБА_7 , декларація про доходи і витрати від 05 серпня 2016 року, свідоцтво про внесення додаткового паєвого внеску у кредитний союз, копія членської книжки Кредитний союз «України», копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 18.06.2010 року, копія договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_5 від 29.10.2008 року, квитанція про перерахування ОСОБА_4 суми 210 300,00 грн за майнові права по договору від 29.10.2008 року, роздруківка з інтернету «Два новостроя Альянса введены в эксплуатацию», замовлення на пам`ятник від 11.08.2019 року.

Однак, зазначені докази, як правильно вказав суд першої інстанції, не стосуються періоду часу з 01.05.2005 року до 18.06.2010 року.

Допитані у судовому засіданні судом першої інстанції свідки пояснили, що їм достеменно невідомо про спільні витрати та ведення господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , тому що вони були знайомі, приятелювали, але бачились приблизно тричі на рік. Все що їм відомо про відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вони знають зі слів ОСОБА_1 .

З копії паспорту ОСОБА_4 вбачається, що він був знятий з реєстрації 07.11.2008 року, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 18.11.2009 року, з чого вбачається, що ОСОБА_4 почав проживати з ОСОБА_1 з 07.11.2008 року, коли вибув зі свого попереднього місця постійного проживання (18.11.2009 року зареєструвався) тобто вже після 29.10.2008 року часу коли ним повністю було виплачено пайовий внесок за договором від 29.10.2008 року за рахунок власних коштів.

Доказів які б підтверджували факт спільних витрат чи спільного ведення господарства, чи проживання разом однією сім`єю у період з 2005 по 2008 роки, ОСОБА_1 не надано.

За приписами ч.2 ст.3 СК, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28.11.2018 року в справі №127/11013/17, від 16.01.2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27.02.2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27.03.2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17.04.2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15.08.2019 року у справі №588/350/15, від 23.09.2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10.10.2019 року у справі №748/897/18, від 11.12.2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12.12.2019 року у справі №490/4949/17, від 18.12.2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24.01.2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09.11.2020 року №757/8786/15-ц, від 23.09.2021 року у справі № 204/6931/20.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року по справі №524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12.12.2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи зустрічну позову вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 травня 2005 року по 2010 рік, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення цієї вимоги, оскільки самі лише спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Надані позивачем докази, а саме фотознімки у сімейному альбомі, свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами, та які не дають можливість встановити факту спільного проживання та спільного ведення домашнього господарства.

Посилання ОСОБА_1 на спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім`ї, враховуючи те, що місцем реєстрації, а також постійного проживання ОСОБА_4 до 29.10.2008 року була квартира за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім того, ОСОБА_1 не надала жодних допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було зароблено гроші придбано спірну квартиру.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя від 05.07.2018 року (спадкова справа № 71/2018, зареєстровано в реєстрі за № 3 498), видане ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом (номер у спадковому реєстрі 62660964), видане ОСОБА_1 05.07.2018 року (спадкова справа № 71/2018 (номер у спадковому реєстрі 61943963), зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 3-499, бланк ННС 702551) після смерті ОСОБА_4 .

Судом першої інстанції також було встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 5/8 спірної квартири перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором дарування, серія та номер: 2144, виданим 22.08.2018 року ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу.

Таким чином, ОСОБА_1 розпорядилася майном, яке було спірним та на яке вона не мала права.

Відповідно до постанови Пленуму N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Згідно ст. ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК.

Застосування ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність витребування спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , з незаконного володіння ОСОБА_2 .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь суми 18 750 гривень половину витрат, понесених на поховання, то колегія суддів зазначає наступне.

Спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця (частина перша статті 1232 ЦК України).

При покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця необхідно враховувати, що такі витрати повинні бути розумними, в тому числі щодо їх розміру та необхідності здійснення.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

У даному випадку встановленим є той факт, що ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_4 , понесла витрати з проведення поховання останнього, спадкоємцем якого також є ОСОБА_3 .

З наявних у матеріалах справи Рахунку-фактури від 23.08.2017 року, ОСОБА_1 було сплачено витрати на організацію похорон та надання пов`язаних із цим послуг в сумі 25 900 грн., а також, згідно накладної №51Д від 11 серпня 2018 року, - витратила на встановлення пам`ятнику 11 600 грн.

ОСОБА_3 факт встановлення ОСОБА_1 пам`ятнику ОСОБА_4 не спростовувала.

Таким чином, виходячи з визначення понять «поховання» та «предмети ритуальної належності», колегія суддів доходить до висновку про те, що ОСОБА_1 витратила на поховання ОСОБА_4 37 500 грн, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Відповідно ОСОБА_3 , як спадкоємець після смерті ОСОБА_4 , повинна відшкодувати ОСОБА_1 витрати на поховання спадкодавця у розмірі 18 750 грн., що є законним і обґрунтованим, оскільки ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті батька, а не відмовилась від неї.

Вказане кореспондується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 409/656/19 (провадження № 61-3020св21).

При вищевикладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат, понесених на поховання, та постановлення в цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог з наведених вище підстав.

Крім того, згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову, - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

У відповідності до ч. 9 ст. 175 ЦПК України, позовна заява ОСОБА_3 містила попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач понесла і які очікувала понести у зв`язку із розглядом справи. Також ОСОБА_3 до судових дебатів у суді першої інстанції було надано акт приймання-передачі правової допомоги від 24 лютого 2020 року на суму 29 600 гривень.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 , в рівних частках, судовий збір в сумі 2174,40 грн., тобто по 1087,20 грн. з кожної, та в рівних частках - витрати на правову допомогу у сумі 29 600,00 грн., тобто по 14 800,00 грн. з кожної.

Однак, враховуючи, що судом апеляційної інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 768, 40 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Бойченко Олена Євгенівна, ОСОБА_2 про стягнення половини витрат на поховання та встановлення пам`ятнику.

Постановити у цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) половину вартості витрат, понесених на поховання та встановлення пам`ятнику, в сумі 18 750 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) судові витрати в сумі 768, 40 гривень.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 квітня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе