Провадження № 2/522/2627/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Шумило М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників «Сімекс» багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників «Сімекс» багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору та надано строк для усунення недоліків.

20 жовтня 2022 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі було відкрито провадж ення за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач просить суд стягнути з Об`єднання співвласників «Сімекс» багатоквартирних будинків №№3,3А, АДРЕСА_2 середній заробіток за весь час затримки у видачі трудової книжки по день фактичного розрахунку в розмірі 772,73 гривень за один робочий день, що на момент подання позовної заяви становить 20090,98 гривень за 26 робочих днів, а також компенсацію за моральну шкоду у розмірі 10000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 04 липня 2022 року між ним та Об`єднання співвласників «Сімекс» багатоквартирних будинків №№3,3А, АДРЕСА_2 укладено строковий трудовий договір (контракт) на 3 місяці, відповідно до якого ОСОБА_1 було прийнято на посаду управителя з адміністративної діяльності ОСББ.

08.08.2022 року ОСОБА_1 була подана заява про дострокове розірвання трудового договору за власним бажанням з 01.09.2022 року у зв`язку з невиконанням керівництвом ОСББ законодавства про працю і умов трудового договору. Позивач стверджує, що у день звільнення, а саме 01 вересня 2022 року, роботодавцем було здійснено розрахунок і видано наказ про звільнення, проте не видана трудова книжка, чим відповідач порушив вимоги п.3 Постанови № 301 і п. 4.1 Інструкції № 58 та зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки у видачі трудової книжки, тобто з розрахунку позивача суму у розмірі 20090,98 гривень за 26 робочих днів (в розрахунку 772,73 гривень на 1 робочий день), а також відшкодувати моральну шкоду внаслідок порушення трудових прав позивача в розмірі 10000,00 гривень.

15 березня 2023 року представником відповідача було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити, у зв`язку з його недоведеністю.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між ОСОБА_1 та головою правління ОСББ» Сімекс» Анастасовою С.А., Контракту від 4 липня 2022 року, ОСОБА_1 було прийнято на посаду управителя з адміністративної діяльності Об`єднання співвласників «Сімекс» роботу строком на 3 місяці з 04.07.2022 року по 03.10.2022 року.

Відповідно до Наказу № 31082022 від 31 серпня 2022 року,ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням, на підставі заяви ОСОБА_1 від 08.08.2022 року про розірвання трудового договору за власним бажанням.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до частини 1 статті 39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, а саме, що відповідач не видав йому трудової книжки. Позовних вимог щодо зобов`язання повернути позивачу трудову книжку ним не заявлялось.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, із наданих позивачем доказів та документів суд не може встановити те, що відповідач не повернув або утримує у себе трудову книжку позивача.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.3) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У частині вимог про стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, позивачем не було належним чином обґрунтовано, тому у цій частині вимог суд має йому відмовити.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На підставі наведеного суд вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди, є недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 258-259, 263-264, 265, 268, 293, 315, 319, 354 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників «Сімекс» багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07.04.2023 року.

Суддя

04.04.2023