Провадження № 2/638/983/23
РІШЕННЯ

Іменем України

08 вересня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Щепіхіної В.В.,

при секретарі - Рєзнік І.П.,

за участю відповідача - ОСОБА_1 ,

представника третьої

особи ОСОБА_2 - адвоката Блохіна А. В.,

розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 у вересні 2021 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що вона є рідною онукою ОСОБА_4 , з якою у неї дуже добрі та теплі стосунки, та рідною донькою ОСОБА_1 . У період з липня 2015 по березень 2020 позивач перебувала за кордоном. Після повернення в Україну позивач постійно провідувала бабусю, яку останні 3 роки доглядав її батько, так як вона давно не ходить, погано бачить, не може внаслідок хронічних захворювань і похилого віку самостійно обслуговуватися і потребує стороннього догляду. 11.02.2012 бабуся позивача спільно зі своїми трьома рідними синами згідно договору купівлі-продажу за 1857622 грн. придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 171, 7 кв. м., право власності на яку за домовленістю усіх членів родини ОСОБА_5 оформлено на матір рідних братів ОСОБА_5 та бабусю позивача - ОСОБА_4 . Батько завжди говорив позивачу, що квартира придбана за спільні кошти 3 братів ОСОБА_5 та заощадження їх батьків, тому майнові права на квартиру належать також позивачу як доньці ОСОБА_1 і його спадкоємиці. Батько та бабуся завжди їй говорили, що 1/2 частину квартири ОСОБА_4 відпише на ОСОБА_1 , а 1/2 на позивача ОСОБА_3 . Тобто, бабуся завчасно обговорювала питання спадщини, щоб усі її спадкоємці були задоволені і на неї ніхто не ображався. У березні 2020 батько розповів позивачу про те, що ОСОБА_4 нічого не знала і не здогадувалася про те, що насправді вона підписувала 26.05.2014 у нотаріуса і не знає, що все нерухоме майно родини ОСОБА_5 перейшло до ОСОБА_2 . 26.05.2014 під виглядом оформлення довіреностей на право здавання в оренду нерухомості ОСОБА_1 шляхом обману отримав від ОСОБА_4 за договором дарування квартиру АДРЕСА_2 , яку 29.09.2016 на вимогу своєї дружини ОСОБА_2 змушений був переписати на свого дворічного сина ОСОБА_10 . Позивач оспорює договір дарування квартири, оскільки вважає себе спадкоємицею бабусі і особою, що має право на вказане нерухоме майно, яке незаконно вибуло з володіння ОСОБА_4 всупереч її волевиявленню. 1/2 частина квартири купувалася за спільні кошти родини ОСОБА_5 і за заповітом бабусі повинна була перейти у власність позивача, як окрема частина загального спадкового майна, розподіл якого у визначених спадкодавцем частках було заздалегідь узгоджено ОСОБА_4 зі всіма членами родини ОСОБА_5 як її спадкоємцями. Договір дарування, який внаслідок обману був укладений 26.05.2014 між бабусею та батьком позивача, позбавив її спадщини, на яку вона має право не тільки за законом, але й за заповітом, який спадкодавець оформити не може, оскільки спадкова нерухомість вибула з володіння спадкодавця проти її волі. ОСОБА_4 не може реалізувати свою волю і здійснити розподіл спадщини між спадкоємцями відповідно до свого справжнього (дійсного) волевиявлення. Підписання ОСОБА_4 договору дарування не відповідало її волевиявленню та внутрішній волі, оскільки у разі усвідомлення юридичної природи правочину та його наслідків, ОСОБА_4 ні в якому разі не підписала би договір відчуження квартири, оскільки завжди хотіла відписати 1/2 частини квартири саме позивачу. ОСОБА_4 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, є невиліковно хворою особою, яка не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися, тому на момент підписання оспорюваного правочину була залежною від свого сина ОСОБА_1 . З 1990 ОСОБА_4 погано бачить, з 2009 перебуває на обліку у лікаря-офтальмолога з діагнозом катаракти обох очей, СМД. ОСОБА_4 є особою дуже похилого віку, вона самостійно не мала можливості правильно сприймати події і надавати оцінку правочину в момент його укладення та його наслідкам, тобто вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Позивач вперше довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права, а також про осіб, які його порушили, у березні 2020, а тому позов подається в межах трирічного строку позовної давності. З наведених підстав просить суд позов задовольнити та визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 171, 7 кв. м., укладений внаслідок обману між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 26 травня 2014 року і посвідчений приватним нотаріусом Звєрєвим А. М.

Матеріали справи містять відзив ОСОБА_4 , яка була стороною у справі - відповідачем, згідно з яким ОСОБА_4 визнає позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, адже викладені позивачем обставини відповідають дійсності. 12.04.2020 від сестри їй стало відомо про відчуження всього нерухомого майна, що знаходилося у неї на праві приватної власності, і яке все життя накопичувалося нею та покійним чоловіком, трьома синами та іншими членами родини. ОСОБА_4 наголошує, що не знала, що 26.05.2014 у нотаріуса підписала не довіреності, як її запевнював син ОСОБА_1 , а договір дарування квартири, яку вона повинна була заповісти у рівних частках своєму сину ОСОБА_1 та його доньці ОСОБА_3 . Син запевнював, що у нотаріуса треба оформити лише довіреності на здачу від її імені нерухомості в оренду, на що ОСОБА_4 відмовлялась і казала, що без його рідних братів нічого підписувати у нотаріуса не буде, однак ОСОБА_1 наполегливо запевнював у необхідності оформлення у нотаріуса малозначущих документів і психологічно тиснув, кажучи, що йому не вистачає коштів для її належного забезпечення. Після цього ОСОБА_4 змушена була погодитись поїхати до нотаріуса, щоб оформити документи для здачі в оренду квартири АДРЕСА_3 та двох місць для парування АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 . Тільки у квітні вона дізналася, що насправді підписала не довіреність, а договір дарування, а її син ОСОБА_1 пішов на обман заради хитрющої молодиці, яка вийшла за нього заміж через майно та гроші.

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким просить суд задовольнити позов, адже позовні вимоги позивача він визнає у повному обсязі, так як викладені у позові фактичні обставини, при яких укладався оспорюваний правочин, відповідають дійсності. Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_4 дійсно не знала, чому її 26.05.2014 привозили до нотаріуса та що насправді вона буде підписувати, він повідомляв їй, що це будуть дріб`язкові документи, що потребують нотаріального посвідчення, та наполегливо запевнював у необхідності оформлення цих документів у нотаріуса, психологічно тиснув на неї, після чого вона погодилася, адже була залежною від нього. Про попередні дії ОСОБА_1 (подання технічного паспорту об`єкту нерухомості, копій паспортів та РНОКПП, замовлення грошової оцінки нерухомості) вона нічого не знала, повністю довіряючи сину. Перед тим, як заходити до нотаріуса, вона хвилювалася та нервувала, постійно запитувала що саме вона буде підписувати, а у самого нотаріуса підписувала документи не маючи змоги читати, та проставила свій підпис у місці, вказаному ОСОБА_1 . Він визнає, що його мати під час підписання договору дарування не усвідомлювала і не могла усвідомлювати юридичні наслідки підписаного нею договору, оскільки була впевнена у тому, що підписує документи, які не є документами відчуження. Правочин було укладено під впливом обману щодо його змісту та наслідків, а насправді ж квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4 завжди планувала відписати ОСОБА_1 та онучці ОСОБА_3 у рівних частках. Він змушений був ввести в оману матір, оскільки вона була категорично проти його одруження з ОСОБА_2 . Просить суд позов задовольнити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , надав до суду письмові пояснення, згідно яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 . Так, права позивача не є порушеними, що є підставою для відмови у задоволенні позову, адже позовні вимоги спрямовані не на відновлення її прав, оскільки вони стосуються зобов`язань, стороною яких позивач не є, а на захист прав сторін договору дарування, які одночасно визнані відповідачами у справі, що свідчить про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного на її думку права. Позивачем не наведено жодної конкретної дати та доказів, які б свідчили про намір ОСОБА_4 відписати майно онуці, відсутній і заповіт, який би підтверджував посилання позивача, тому слід дійти припущення, що з часом з`являться й інші позивачі, яким ОСОБА_4 могла казати, що відпише майно. ОСОБА_3 жодним чином не обґрунтувала, у чому саме полягає порушення її прав укладеним правочином та яких саме прав. Станом на сьогоднішній час у справі №638/5546/20 ухвалено рішення, яке набрало чинності, про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову щодо визнання низки договорів дарування нерухомого майна недійсними, тобто посилання учасників справи щодо укладення ОСОБА_4 правочину шляхом введення її в оману є таким, що суперечить раніше встановленим обставинам. Виникає також питання, чому у 2014 році ОСОБА_4 своїх дій не усвідомлювала, а у період з 2020 звертається до судів усіх інстанцій з процесуальними документами, які складені і підписані нею особисто без залучення представників. Позивач зазначає, що про укладення оспорюваного правочину дізналася лише у березні 2020, однак нею не доведено, що про укладення договору дарування від 26.05.2014 їй стало відомо лише у березні 2020. Крім того, визнання позову відповідачами є способом досягнення спільної з позивачем мети позбавлення в подальшому права власності ОСОБА_2 та її малолітніх дітей на спірне майно, яке було ними отримано у законний спосіб. З урахуванням неприязних стосунків та великої кількості майнових спорів між колишнім подружжям ОСОБА_5 та інших членів родини ОСОБА_5 , слід дійти висновку, що зазначений позов є штучним та таким, що ініційовано відповідачем ОСОБА_1 . Тобто, визнання позову суперечить закону та порушує права та інтереси інших осіб.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради теж надав до суду письмові пояснення, згідно яких просить суд відмовити у задоволенні позову. Підстави для скасування договору дарування від 26.05.2014 відсутні, адже пунктом 6 договору сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що на час укладення договору вони усвідомлювали наслідки і розуміли значення своїх дій, підтвердили свої наміри та керувалися ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх не примушували укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини, уклали цей договір не під впливом помилки, обману або насильства, уклали цей договір без наміру приховати інші угоди (дії), цей договір не є фіктивним або удаваним та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. Сторони стверджували, що ніяких підстав для визнання в майбутньому цього правочину недійсним немає. Цей договір підписаний сторонами добровільно, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі сторонам відомі та зрозумілі. Також Служба у справах дітей зазначає, що 29.09.2016 був укладений договір дарування спірної квартири в інтересах та на ім`я малолітньої дитини - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після правочину став та на теперішній час є власником зазначеної квартири. Дарувальником квартири виступав батько дитини - ОСОБА_1 , родинність між якими підтверджена актовим записом №1323 від 11.06.2014. Від імені малолітнього (обдарованого), на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.09.2016 №636, діяла мати дитини, ОСОБА_2 . Укладення договору дарування квартири проводилось у відповідності до вимог діючого законодавства України. Позовні вимоги безпосередньо стосуються дійсності договору дарування квартири від 29.09.2016 та їх вирішення впливає на житлові права малолітнього ОСОБА_10 , а тому визнання недійсним договору дарування квартири від 26.05.2014, на підставі якого власником квартири став батько дитини ОСОБА_1 , не відповідає інтересам дитини та може призвести до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини щодо житлового приміщення, що порушить гарантії збереження права дитини на житло. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.12.2021 відмовлено у прийнятті визнання відповідачем 1 ОСОБА_4 та відповідачем 2 ОСОБА_1 позову.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.02.2022 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.03.2023 провадження в частині позовних вимог до відповідача-1, ОСОБА_4 , закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України у зв`язку зі смертю останньої.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 171, 7 кв. м., укладений внаслідок обману. Зазначив, що приховував від матері справжні наміри щодо спірного майна, оскільки знав, що вона в жодному разі не погодиться на подальше його відчуження на користь другої дружини ОСОБА_2 , яка шляхом шантажу примушувала відповідача здійснювати такі дії щодо спірного майна, виправдовуючись необхідністю матеріального забезпечення її та їх спільних дітей.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 - адвокат Блохін А. В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити в його задоволенні. Пояснив, що обраний позивачем спосіб захисту не призведе до поновлення її прав, оскільки на теперішній час власником квартири є малолітня особа (син відповідача 2). Визнання недійсним спірного договору дарування майна вже було предметом розгляду у іншій справі, судом встановлено відсутність підстав для визнання його недійсним. Просив також застосувати позовну давність до позовних вимог.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд за його відсутності, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Суд, дослідивши доводи сторін процесу та третіх осіб, викладені у письмових заявах по суті справи, та надані під час судового розгляду, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_1 , виданого Палацом новонароджених м. Харків, який, в свою чергу, є сином ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Комінтернівським р/б ЗАГС.

10.09.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, наявна в матеріалах справи, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 .

Згідно з договором дарування від 26.05.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А. М. та зареєстрованого в реєстрі за №614, ОСОБА_4 (дарувальник) передала безоплатно у власність, а ОСОБА_1 (обдаровуваний) прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 171, 7 кв. м.

Відповідно до договору дарування від 29.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А. М. та зареєстрованого в реєстрі за №1037, ОСОБА_1 (дарувальник) передав безоплатно у власність, а ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого, на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №636 від 21.09.2016, діє його матір, ОСОБА_2 , (обдаровуваний) прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 171, 7 кв. м.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.05.2019 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (головуючий суддя Грищенко І. О., справа №638/13593/18).

З інформаційної довідки №276647434 від 25.09.2021 вбачається, що власником об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 171, 7 кв. м., є ОСОБА_10 .

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України) Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 2 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із частиною 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Отже, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. При цьому недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Цивільний кодекс України не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

За приписом частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 13 та частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

При цьому нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18 (провадження №12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі №916/2084/17 (провадження №12-77гс19, пункт 8.9).

Підставою звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 26.05.2014 року, сторонами якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , позивач покликається на ту обставину, що ОСОБА_4 при укладенні оспорюваного договору дарування перебувала під впливом обману з боку ОСОБА_1 щодо обставин вчиненої нотаріальної дії і через вади зору не була спроможна прочитати та ознайомитись з документами, які підписувала, її волевиявлення було направлено на оформлення довіреності на передачу майна в оренду, а не на укладення договору дарування належного їй нерухомого майна. Позивач вважає себе спадкоємицею ОСОБА_4 і особою, що має право на вказане нерухоме майно, яке незаконно вибуло з володіння ОСОБА_4 всупереч її волевиявленню, а тому має право на оспорювання зазначеного правочину.

Разом із цим, стороною позивача не надано до суду, а також судом не отримано документів або інформації, які б з достовірністю підтверджували статус позивача як заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину і права та законні інтереси якої слід захистити у судовому порядку.

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не доведено, що до укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 мала реальні, дійсні наміри щодо надання позивачу статусу спадкоємця та вчинила активні дії, спрямовані на надання їй такого статусу, зокрема зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті (склала заповіт), призначивши спадкоємцем саме її, як онуку, та ОСОБА_1 , як сина, чи позбавила права на спадкування інших осіб з числа спадкоємців за законом, знову ж таки, зробивши особисте розпорядження на випадок своєї смерті.

За відсутності заповіту, спадкування здійснюється за законом, при чому, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України (ст. 1258 ЦК України). Позивач як онука ОСОБА_4 належить аж до п`ятої черги спадкоємців за законом, а тому твердження про сподівання отримати у спадок спірне нерухоме майно є сумнівними.

Суд звертає увагу учасників справи на те, що у даному випадку не підлягає судовому захисту також і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 зі справи №1-23-32/135-08-4825.

Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17).

З огляду на викладене, зважаючи на те, що вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 26.05.2014 року пред`явлено особою, чиї права і законні інтереси не порушуються у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Окрім того, з урахуванням встановлених у справі обставин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, та жодною із сторін не заперечувалось, що у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв Андрій Миколайович, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна(головуючий суддя Семіряд І. В., справа №638/5546/20) розгляд якої завершився ухваленням рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.12.2020, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 21.04.2021 та постановою Верховного Суду від 09.08.2022, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 .

Відповідно до частин 4, 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, предметом розгляду вказаної справи, у тому числі, був договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 26.05.2014 та під час розгляду зазначеної цивільної справи судами встановлено, що позивач ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані договори дарування вчинялися нею під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_1 , що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочинів, що вплинуло на її волевиявлення, та установивши відсутність підстав, передбачених статтями 230 ЦК України, для визнання недійсним оспорюваних договорів дарування, суди дійшли висновку про відмову в задоволенні позову.

Вищенаведені обставини в силу частин 4, 5 статті 82 ЦПК України є преюдиційними; особа, яка не брала участі у справі №638/5546/20, тобто ОСОБА_3 , у даній справі не спростувала їх.

Щодо визнання пред`явленого позову відповідачем ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 206 ЦПК України відповідач вправі визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це у заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною четвертою цієї норми закону встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (до припинення участі у розгляді справи)визнали позовні вимоги ОСОБА_3 , однак визнання ними позову не є абсолютною і безумовною підставою для ухвалення судом рішення про задоволення позову, суд має дати оцінку такій процесуальній дії як визнання позову у відповідності до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України.

Саме таке тлумачення положень процесуального закону щодо права відповідача визнати позов сформульоване у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року по справі №753/22809/16-ц.

З урахуванням встановлених обставин даної справи, пояснень третіх осіб, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 фактично зацікавлений у вирішенні спору на користь його доньки ОСОБА_3 , оскільки після укладення оспорюваного правочину спірне нерухоме майно відчужив на користь малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого, на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №636 від 21.09.2016, діяла його матір, ОСОБА_2 , з якою на той час перебував у шлюбі. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.05.2019 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано та між колишнім подружжям триває спір щодо поділу спільного майна.Виходячи з викладеного, суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем, як підставу для задоволення позовних вимог, та розцінює її як спосіб досягнення спільної з позивачем мети позбавлення в подальшому права власності третьої особи ОСОБА_2 та її малолітнього сина на спірне майно, яке ним було отримано у передбачений діючим законодавством спосіб.

Щодо заяви третьої особи ОСОБА_2 про застосування позовної давності до заявлений позовних вимог суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою судом до винесення рішення судом. Перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необгрунтованості. І лише якщо буде встановлено порушення прав позивача, але при цьому позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності- за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (яка не є стороною у справі), не є підставою для застосування судом позовної давності, оскільки згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування судом позовної давності за заявами третіх осіб.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 3- 5, 11-13, 76-82, 83, 89, 141, 206, 264-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 202-203, 207, 215, 229-230, 638 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. В. Щепіхіна