Справа № 131/93/21
Провадження № 2/131/40/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 р.м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шелюховського М.В.,

розглянувши у судовому засідання без фіксації судового процесу технічними засобами в м. Іллінці цивільну справу за позовом ТОВ "Кийтранс-2005" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,-

ВСТАНОВИВ:

До Іллінецького районного суду Вінницької області звернулось ТОВ «Кийтранс - 2005», з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків та просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 16 133,54 грн., завдану ним під час виконання трудових обов`язків.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з 2007 року по 2020 рік відповідач працював у позивача на посаді водія автотранспортних засобів категорії «Д». Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України 01.09.2007 з відповідачем було підписано договір про повну матеріальну відповідальність та передане на відповідальне зберігання майно, а саме: автобус марки «ATAMAN A-092G6», державний номерний знак НОМЕР_1 , документи та інструменти, необхідні для ремонту та обслуговування.

Позивач вказав, що відповідно умов цього договору відповідального зберігання передбачає повну відповідальність за втрату чи пошкодження майна позивача, незалежно від причини ушкодження або втрати.

Позивач посилався на те, що 26 січня 2020 року приблизно о 22 год. 24 хв. ОСОБА_1 керуючи автобусом марки «ATAMAN A-092G6» д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по вулиці Жмеринській в місті Києві, при виконанні маневру - поворот ліворуч, на перехресті з вулицею Героїв Космосу в місті Києві, скоїв зіткнення з транспортним засобом марки «ВАЗ 2107» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Позивачем 26 січня 2020 року було проведено службове розслідування дорожньо-транспортної пригоди та складено відповідний акт та в подальшому 28 січня 2020 року складено акт технічного огляду автомобіля марки «ATAMAN A-092G6» д.н.з. НОМЕР_1 », яким встановлено завдання ОСОБА_1 матеріальних збитків позивачу. Відповідно до розрахунку заказу № СК-0020268 (акту виконаних робіт) від 11 березня 2020 року, сума завданих ОСОБА_1 матеріальних збитків ТОВ «Киїтранс -2005» становить 16 133, 54 гривні. Позивач стверджував, що добровільно відповідач відмовився відшкодувати шкоду позивача, у зв`язку з чим просить задовольнити позов.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 02 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року провадження у праві зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №759/10590/20 у кримінальному провадженні №000471 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 09 травня 2023 року провадження у справі поновлено.

16 травня 2023 року представник ТОВ «Кийтранс-2005» надав суду заяву про уточнення позовних вимог, а саме, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кийтранс - 2005» вартість заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 4 755,00 гривень та 2 270, 00 гривень сплаченого судвого збору.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дем`янчук Г.В. звернулась до суду з письмовими пояснення якими просить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кийтранс - 2005» так як фактично вина ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України не встановлена. Окрім того, ОСОБА_1 надаючи свою згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України наголошував на тому, що він не визнавав під час досудового розслідування, в суді першої інстанції та не визнає і під час розгляду клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності, вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Розглянувши матеріали справи та додані до них докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що наказом № 134 від 01 вересня 2007 року ОСОБА_1 прийнято на посаду водія категорії «Д» до ТОВ «Кийтранс - 2005» (а.с.7), 01 вересня 2007 року між ТОВ «Кийтрас- 2005» та ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну відповідальність (а.с 11), згідно якого депонент передає, а виконавець приймає на відповідальне зберігання майно та для виконання службових обов`язків ОСОБА_3 був ввірений автобус марки «ATAMAN A-092G6» д.н.з. НОМЕР_3 , який належить на праві власності ТОВ «Кийтранс-2005».

Позивач, звернувся до суду із позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 4755,00 грн., завдану ним під час виконання трудових обов`язків.

На підтвердження наявності зазначених спричинених матеріальних збитків позивач надав суду акт проведення службового розслідування від 21 січня 2020 року у змісті якого зазначено, що 26 січня 2020 року ОСОБА_1 керуючи автобусом марки «ATAMAN A-092G6» д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по вулиці Жмеринській в місті Києві, при виконанні маневру - поворот ліворуч, на перехресті з вулицею Героїв Космосу в місті Києві, скоїв зіткнення з транспортним засобом марки «ВАЗ 2107» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів (а.с.14). В подальшому 26 січня 2020 року в складі комісії складено акт технічного огляду зазначеного вище автобуса відповідно до якого виявлено слідуючі пошкодження: обломаний передній бампер (середня частина, ліва частина), розбиті фари в зборі А 92: ліва ближнього світла, ліва дальнього світла, накладка фар ліва обломана, розбиті галогенні лампи фар - 3 штуки, розбита противотуманна фара, пошкоджено переднє облицювання автобуса, пошкоджено каркас кріплення фар та бампера, а також встановлено необхідність в проведенні зварювально малярних робіт (а.с.15). зазначене також підтверджується фотокопіями автобуса (а.с.17-18). Також на підтвердження вартості пошкодженого майна позивачем надано рахунок-заказ № СК-0020268 акт виконання робіт від 11 березня 2020 року (а.с.16), виставлені підприємствами-постачальниками пошкодженого обладнання та запчастин.

27 січня 2020 року в результаті зазначеного вище ДТП відносно ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження відомості про яке внесено до ЄДРСР №0000471 про вчинення ОСОБА_1 кримінального пралопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 285 КК України та вироком Святошинського районного суду м. Києва 30 вересня 2022 року ухвалено визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 ККУ та призначено покарання у вигляді штрафу (а.с.56-64) в подальшому ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року зазначений вирок скасовано і провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КК України та ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п.2 ч. 1 ст. 49 ККУ (а.с.65-68).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України не є вичерпними, тому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

У ст.21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:

а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;

б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь - це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;

г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів);

д) зіпсуття матеріальних цінностей - це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;

е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;

є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;

ж) витрати, спричинені незаконними або необгрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;

з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;

и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це - неодержаний прибуток.

і) виплати на користь інших суб`єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків;

ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника);

й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.

Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Згідно ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

У абз.1 п.3 постанови Пленуму ВС «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 зазначено, що відповідно зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.

Отже, згідно з ч.3 ст.130 КЗпП одночасне притягнення до матеріальної та інших видів відповідальності цілком допустиме, якщо тільки є підстави для притягнення працівника не тільки до матеріальної, а й до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Це правило узгоджується зі ст.61 Конституції, яка забороняє двічі притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.1351 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1 ч.1 ст.134 КЗпП).

У правовому висновку ВСУ від 25.04.2012 у справі №6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними.

Таким чином, сам по собі факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП.

Згідно переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 №447/24, посада експедитора входить до переліку посад, з якими можна укладати договори про повну матеріальну відповідальність.

У листі Міністерства праці та соціальної політики від 27.05.2008 №146/06/186-88, крім того, зазначено, що наявність посади або роботи в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Отже, ще однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей.

У листі ВСС «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» від 27.09.2012 №10-1389/0/4-12 також зазначено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ч.1 ст.134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить працівник до категорії працівників, з якими згідно зі ст.1351 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно із чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Як встановлено вище, між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, разом з тим, суду слід встановити в даному випадку вину в діях чи бездіяльності відповідача та прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю відповідача і шкодою, яка настала.

Суд бере до уваги, що вироком Святошинського районного суду м. Києва 30 вересня 2022 року ухвалено визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 ККУ та призначено покарання у вигляді штрафу, однак в подальшому ухвалою Київського апеляційного суду від 01.03.2023 у справі № 759/10590/20 зазначений вирок скасовано та на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності через закінчення строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України провадження закрито.

ОСОБА_1 надаючи свою згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України наголошував на тому, що він не визнавав під час досудового розслідування, в суді першої інстанції та не визнавав і під час розгляду клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності, вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що підтверджується змістом ухвали Київського апеляційного суду від 01.03.2023 у справі № 759/10590/20 в якому зазначається, що ОСОБА_1 заперечує проти висунутого щодо нього обвинувачення.

Окрім того, судом у вказаній ухвалі зазначено, що невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не є перешкодою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки, відповідно до вимог законодавства, визнання вини не є обов`язковою умовою для такого звільнення.

Така позиція відповідає уставленій практиці Верховного Суду, зокрема, у постанові від 29.07.2021 у справі № 552/5595/18 Верховний Суд вказав, що «за змістом статей 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Отже, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення».

Таким чином, суд вважає твердження ТОВ «Кийтранс-2005» про те, що фактично вина ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України встановлена - не відповідає дійсності.

Окрім того, як вбачається із акту службового розслідування ДТП від 26 січня 2020 року та акту технічного огляду автобуса «Атаман А 09266» від 28 січня 2020 року ОСОБА_1 не був ознайомлений із зазначеними актами про, що свідчить відсутність на них його особистого підпису.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається у своєму позові. Ні матеріали справи, ні пояснення представника позивача не містять даних, що саме неправомірними діями відповідача спричинено позивачу матеріальну шкоду.

З огляду на наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позову ТОВ "Кийтранс-2005" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову позивачу не відшкодовуються.

Суд, керуючись ст.ст. 130-135-1 КЗпП України, ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ТОВ "Кийтранс-2005" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої працівником під час виконання трудових обов`язків - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ТОВ «Кийтранс - 2005», ЄДРСР 33305729, адреса розташування: 03148, м. Київ вул. Гната Юри, 9 кв. 414.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя :