Постанова

Іменем України

05 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 604/797/21

провадження № 61-764св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Скиба Віталій Михайлович, на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 липня 2022 року у складі судді Сіянко В. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право власності та рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

15 січня 2002 року між нею та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4. , укладено договір дарування вказаного житлового будинку, що знаходився на земельній ділянці площею 0,0715 га, яка рішенням Скалатської міської ради від 10 грудня

2013 року № 753 була безоплатно передана у приватну власність

ОСОБА_2 для його обслуговування.

Зазначала, що рішенням Апеляційного суду Тернопільської області

від 30 грудня 2016 року у справі № 604/337/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який представляє інтереси ОСОБА_1 , задоволено. Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області

від 13 жовтня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа - приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А. В., про визнання договору дарування недійсним задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , укладений 15 січня 2002 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А. В., 15 січня 2002 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вказувала, що їй належить на праві власності житловий будинок, а земельна ділянка (цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) належить ОСОБА_2 . При цьому підставою прийняття рішення, яким відповідачці було передано у власність оспорювану земельну ділянку, були документи, що підтверджують право власності ОСОБА_7 на житловий будинок, які визнано судом недійсними.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 16649621 від 24 січня 2014 року, видане ОСОБА_2 , та припинити її право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0715 га, кадастровий номер :02:003:0417, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора Підволочиського районного управління юстиції Бунт Я. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10228212 від 24 січня 2014 року, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0715 га, кадастровий номер :02:003:0417, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

- визнати за нею право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:003:0417, площею 0,0715, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності, видане 24 січня 2014 року ОСОБА_7 на нерухоме майно, індексний номер 16649621, - земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0715 га за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0417.

Скасовано рішення державного реєстратора Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області Бунт Я. І., індексний номер 10228212 від 24 січня 2014 року, про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0715 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0417.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 30 грудня 2016 року у справі № 604/337/15-ц визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 15 січня

2002 року, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та у зв`язку із передачею відповідачці Скалатською міською радою у 2013 році у власність спірної земельної ділянки за цією самою адресою, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, суд вважав, що наявні підстави для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності відповідачки на земельну ділянку.

Позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку є передчасними, оскільки законодавством передбачений інший, окрім судового, порядок передачі земельних ділянок у власність громадян, тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 липня 2022 року змінено, викладено абзац третій резолютивної частини рішення в такій редакції:

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0715 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0417, внесений на підставі рішення державного реєстратора Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області Бунт Я. І., індексний номер 10228212

від 24 січня 2014 року.

У решті рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 липня 2022 року залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спірна земельна ділянка була передана відповідачці у власність у зв`язку з набуттям нею права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , оскільки цільове призначення цієї ділянки саме для обслуговування вказаного житлового будинку. Враховуючи те, що договір дарування житлового будинку на користь відповідачки рішенням Апеляційного суду Тернопільської

області від 30 грудня 2016 року визнано недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку та державної реєстрації права власності на присадибну земельну ділянку вказаного житлового будинку.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, послався на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію речових прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому апеляційний суд вважав, що належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 липня 2022 року в частині позовних вимог про визнання за

ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Скиба В. М., із застосуванням засобів поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким

в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 липня 2022 року в частині позовних вимог про визнання за

ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку в апеляційному порядку не оскаржувалося, а тому й в касаційному порядку не переглядається.

Надходження справи до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що позивачка уже зверталася до суду з таким позовом і відповідно, з такими обґрунтуваннями, та не закрили провадження у справі.

Так, 03 липня 2020 року рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03 липня 2020 року у справі № 604/10/19 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділу державної реєстрації Підволочиської районної державної адміністрації, Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Однак постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03 липня

2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. При цьому апеляційний суд зазначив, що даний спосіб захисту є неефективний.

Вказує, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, для скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво. Зазначене кореспондується з практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17,

від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 06 травня 2020 року

у справі № 120/4617/18-а, від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17 (провадження № 61-38011св18), від 16 вересня 2020 року № 278/657/18 (провадження № 61-1327св19).

Вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є окремою та самостійною підставою для скасування рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0715 га за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0417, внесений на підставі рішення державного реєстратора Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області Бунт Я. І., індексний номер 10228212 від 24 січня 2014 року, не заявляла.

Вказує, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, зокрема не вирішено питання щодо залучення ОСОБА_3 як співвідповідача у цій справі, оскільки саме останній виступав в інтересах ОСОБА_2 у правовідносинах щодо набуття права власності на спірну земельну ділянку та здійснював дії щодо фактичної реєстрації цієї земельної ділянки за ОСОБА_2 .

Враховуючи, що право власності на житловий будинок до позивача ОСОБА_1 перейшло 30 грудня 2016 року, то з цього моменту вона дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права, однак не зверталася з позовом до суду, а тому пропустила встановлену законом позовну давність на звернення до суду.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Скиба В. М., посилається на те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, що регулює правовідносини щодо визнання права власності в порядку передбаченому статтею 120 ЗК України, у випадку, коли право власності набуто шляхом приватизації земельної ділянки відповідачем, при цьому право власності на земельну ділянку за позивачем зареєстровано не було (пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 не подала.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 січня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4. , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області Матійчик А. В., зареєстрований у реєстрі за № 59.

Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 подарувала, а

ОСОБА_3 прийняв у дар на ім`я ОСОБА_4. житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 56,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та який належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Підволочиською державною нотаріальною конторою 23 липня 1993 року, у реєстрі № 1541, зареєстрований у Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 09 листопада 1993 року за № 875.

18 вересня 2009 року рішенням Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області № 945 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,0700 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,

ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 , у межах населеного пункту.

У пункті 4 цього рішення зазначено: «Вважати рішення від 11 грудня

1997 року «про передачу безоплатно у власність земельних ділянок громадянам» і передачу у власність земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 таким, що втратило чинність» (а.с. 22).

10 грудня 2013 року рішенням Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області № 753 затверджено технічну документацію

із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки

в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , загальною площею 0,0715 га, для будівництва та обслуговування житлового

будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:003:0417, на АДРЕСА_1 та передано вказану земельну ділянку безоплатно їй у власність.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0715 га, кадастровий номер :02:003:0417, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель

і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , про що 24 січня 2014 року державним реєстратором Підволочиського районного управління юстиції, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10228212

від 24 січня 2014 року, внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 4383902.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 30 грудня 2016 року у справі № 604/337/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який представляє інтереси ОСОБА_1 , задоволено. Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 жовтня

2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , укладений 15 січня

2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А. В., 15 січня 2002 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності від 11 квітня 2018 року внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 56,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 25742413.

Відповідно до листа Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області від 31 жовтня 2018 року адвокату ОСОБА_1 - Тришаку О. Г. повідомлено, що на виконання статті 120 ЗК України, згідно із заявою та документами, доданими до заяви (договір дарування житлового будинку від 15 січня 2002 року) громадянки ОСОБА_6 , Скалатською міською радою прийнято рішення від 18 вересня 2009 року № 945 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку площею 0,0700 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 в межах населеного пункту».

На підставі розробленої технічної документації із землеустрою та заяви громадянка ОСОБА_2 (дівоче прізвище - ОСОБА_2 ) Скалатською міською радою прийнято рішення від 10 грудня 2013 року № 753, яким передано вказану земельну ділянку безоплатно їй у власність (а.с. 21).

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області

від 03 липня 2020 року у справі № 604/10/19 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділу державної реєстрації Підволочиської районної державної адміністрації, про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію, Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора Підволочиського районного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задоволено.

Визнано недійсним та скасовано рішення державного реєстратора Підволочиського районного управління юстиції Бунт Я. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10228212 від 24 січня 2014 року, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0715 га, кадастровий номер :02:003:0417, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та запис про право власності за номером 4383902 від 24 січня 2014 року.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Скиби В. М. задоволено. Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділу державної реєстрації Підволочиської районної державної адміністрації, Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

У вказаній постанові суд зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права і її вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону. При цьому у ОСОБА_1 існує право захистити свої законні інтереси шляхом подання позову з урахуванням положень ЦК України і ЦПК України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат

Скиба В. М., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частини перша статті 319 ЦК України).

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першої, другої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні

з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, чинній, починаючи

з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах

від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 15 травня 2017року

№ 6-841цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові

від 25 лютого 2020 року у справі № 922/510/19 (провадження № 12-166гс19).

Відповідно до пункту «е» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід

і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань

у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За змістом статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та ухвалення рішення судом першої інстанції) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких, згідно зі статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», проводиться державна реєстрація права власності, яке вони посвідчують, а визнання недійсним і скасування свідоцтв про право власності на майно має на меті захист прав позивача на земельну ділянку, на якій це майно розміщене.

Установлено, що ОСОБА_1 була власником житлового будинку на

АДРЕСА_1 .

15 січня 2002 року між нею та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4. , було укладено договір дарування вказаного будинку.

У 2009 році відповідачка як власник житлового будинку звернулася до Скалатської міської ради із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки для обслуговування належного їй будинку.

Рішенням від 10 грудня 2013 року № 753 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,0715 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером :02:003:0417, на

АДРЕСА_1 , та передано вказану земельну ділянку безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0715 га, кадастровий номер :02:003:0417, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель

і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , про що 24 січня 2014 року державним реєстратором Підволочиського районного управління юстиції, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10228212

від 24 січня 2014 року, внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 4383902.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що спірна земельна ділянка була передана Скалатською міською радою відповідачці у власність у зв`язку з набуттям нею права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування житлового будинку від 15 січня 2002 року, оскільки цільове призначення цієї земельної ділянки саме для обслуговування вказаного житлового будинку.

Встановивши, що договір дарування житлового будинку від 15 січня

2002 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4. , рішенням Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2016 року визнано недійсним, а на час укладення цього договору ОСОБА_1 була користувачем спірної земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, посилався на те, що належним способом захисту права або інтересу позивача є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

Проте такий висновок апеляційного суду є помилковим із огляду на таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952) викладено

у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України

№ 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час звернення до суду з цим позовом), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав, ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

У пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи

з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року

у справі № 906/516/19, від 14 липня 2020 року у справі

№ 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19,

від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19 (провадження

№ 61-13586св20).

За таких обставин посилання апеляційного суду у цій справі на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 вересня

2018 року у справі № 915/127/18, є помилковими, оскільки ці висновки стосуються норм закону, які діяли до 16 січня 2020 року.

Ураховуючи зазначене, обраний позивачем та застосований судом першої інстанції спосіб захисту - скасування рішення державного реєстратора Підволочиського районного управління юстиції Бунт Я. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10228212 від 24 січня 2014 року, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0715 га, кадастровий номер :02:003:0417, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , за ОСОБА_7 - відповідає вимогам закону та є ефективним.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту, вимагаючи скасувати свідоцтво про право власності, яке є похідним від державної реєстрації прав, а отже, його дійсність залежить від законності рішення органу, яким вчинено державну реєстрацію, Верховний Суд визнає необґрунтованими.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 361/953/16-ц (провадження № 3847св19), а саме: «Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку [...]. За таких обставин у справі, яка розглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов помилкового висновку про те, що обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону з тих підстав, що визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю можливе тільки у разі визнання недійсним (незаконним) зазначеного розпорядження, на підставі якого видано цей державний акт».

Доводи касаційної скарги про те, що судами не залучено до у часті у цій справі співвідповідачем ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області

від 26 липня 2022 рокута постанову Тернопільського апеляційного суду

від 07 грудня 2022 року не оскаржив і позовні вимоги до нього не заявлено.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що позивачка уже зверталася до суду з таким позовом та відповідно з такими обґрунтуваннями, а тому суд повинен був закрити провадження у справі, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, предметом розгляду у справі № 604/10/19 було визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора, при цьому право власності відповідачки, у тому числі і свідоцтво про право власності, у цій справі не оспорювалося. Отже, предмет і підстави позову не є тотожними.

Посилання у касаційній скарзі на те, що право власності на житловий будинок до позивача ОСОБА_1 перейшло 30 грудня 2016 року, а з цим позовом вона звернулася лише у 2021 році, а тому пропустила строк позовної давності на звернення до суду, є безпідставними, оскільки факт ухвалення Тернопільським апеляційним судом рішення від 30 грудня

2016 року, яким визнано недійсним договір дарування житлового будинку, не доводить факту обізнаності позивачки про оформлення відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку.

За приписами пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо

в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, постанова апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Скиба Віталій Михайлович, задовольнити частково.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року скасувати.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області

від 26 липня 2022 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець