ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 676/3817/22

Провадження № 22-ц/4820/951/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник апелянта адвокат Підлісний О.В.,

позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Гав`юк Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2023 року (суддя Шевцова Л.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Кам`янець-Подільського нотаріального округу Кучерява Мар`яна Борисівна, про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа нотаріус Кам`янець-Подільського нотаріального округу Кучерява Мар`яна Борисівна, про визнання договору недійсним.

В обґрунтування вимог позивач зазначала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 , з жовтня 1999 року. В період шлюбу сторони придбали за спільні кошти рухоме та нерухоме майно. В серпні 2021 року уклали договір поділу спільного майна подружжя, згідно умов якого у власність відповідача перейшов житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 , та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У її власність перейшов автомобіль ВАЗ 21703. Даний договір нею було укладено під впливом фізичного і психологічного тиску та погрози зі сторони відповідача та на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки було порушено принцип рівності часток, яка більше ніж у десять разів є меншою ніж у відповідача. Крім того, позивачка була вимушена залишити постійне місце проживання та переїхати до своїх батьків в с. Клинове, Городоцького району.

Посилаючись на наведене, просила суд визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 04.08.2021 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і який посвідчений 04.08.2021 року приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Кучеряво М.Б. та зареєстрований в реєстрі №399.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2023 року позов задоволено. Визнано недійсним договір про поділ спільного майна подружжя укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і який посвідчений 04.08.2021 року приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Кучеряво М.Б. та зареєстрований в реєстрі за №399.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір про поділ спільного майна подружжя від 04.08.2021 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вчинений поза волею ОСОБА_1 та не був направлений на реальне настання правових наслідків, так як подружжя продовжують проживати у спірному будинку, ведуть спільне господарство. Нотаріально посвідчений договір поділу майна подружжя не відповідає загальним засадам цивільного судочинства щодо справедливості та розумності, а тому повинен бути визнаний судом недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції, вказуючи на порушення принципу рівності часток, втручається у свободу договору, встановлену ст.ст.6, 627 ЦК України, оскільки сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог чинного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. На думку апелянта, позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що договір укладено проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідача. Позивачкою не було також надано жодного доказу, що підтверджує моральне чи фізичне страждання ОСОБА_1 під час спільного життя із ОСОБА_2 . Покази свідка ОСОБА_3 є суперечливими та не можуть братись судом до уваги, оскільки свідок є тіткою (близькою родичкою) позивачки, та сама свідок надавала пояснення зі слів позивачки.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі до апеляційного суду не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Підлісний О.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Гав`юк Д.М. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 14.10.1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 від 27.04.2022 року, актовий запис №8.

04 серпня 2021 року сторони уклали договір поділу спільного майна подружжя, згідно якого у власність відповідача ОСОБА_2 перейшов житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0641 га, яка розташована в с. Кам`янка, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області. У власність позивачки ОСОБА_1 перейшов автомобіль ВАЗ 21703. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Кучерявою М.Б. та зареєстрований в реєстрі № 399.

За змістом договору про поділ спільного майна подружжя від 04 серпня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке відповідає їх внутрішній волі як учасників цього правочину, однаково розуміючи положення статей глави 8 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 368-372 Цивільного Кодексу України, склали цей договір про поділ майна (розділ 1 договору).

Зі змісту умов договору сторони за власним розсудом, розуміючи значення своїх дій, у відповідності до статті 70 Сімейного кодексу України, відійшли від рівності часток при розподілі майна. Поділ здійснюється сторонами, без грошової компенсації (п.4 договору). Сторони стверджують, що вони розуміють значення своїх дій щодо укладання цього договору, що вони є дієздатними і дієздатність будь-кого з учасників цього договору судом не обмежувалася, а також цей договір не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (6 договору).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; вчинення правочину проти своєї справжньої волі; наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так й іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім?ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20).

У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 (провадження № 61-36524св18).

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин.

На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 907/113/18).

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять, та позивачкою не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що спірний договір укладено проти її справжньої волі внаслідок застосування ОСОБА_2 фізичного та психічного тиску, що є її процесуальним обов`язком.

Пояснення допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_3 слід оцінювати критично, оскільки вона є близькою родичкою ОСОБА_4 , її пояснення залежать від інтересів тієї сторони, за заявою якої вона була викликана до суду першої інстанції. Крім того, свідок не була присутня безпосередньо під час вчинення фізичного чи психологічного тиску чи погроз зі сторони відповідача до позивача, також не була свідком при укладенні спірного договору.

Зважаючи на зазначене, оскільки ОСОБА_1 не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що спірний договір укладено проти її справжньої волі, внаслідок застосування ОСОБА_2 фізичного та психічного тиску, що є її процесуальним обов`язком, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення на зазначене уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про задоволення позову, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з пунктом 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу на користь ОСОБА_2 задоволено, то із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача підлягають стягненню 1488,60 грн. сплачених за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1488,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення 26 червня 2023 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк