Провадження №22-ц/812/339/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 квітня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи цивільну справу №487/9153/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Притуляк Інни Олександрівни у приміщенні цього суду 06 лютого 2023 року, повний текст якого складений 13 лютого 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі: Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Миколаєві, Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Миколаєві (далі- ТУ ДБР у м. Миколаєві), Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області (далі - ГУДКСУ у Миколаївській області) про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 11 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до керівника ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, із заявою про вчинення щодо нього працівниками Миколаївського РУП ГУНП у Миколаївській області злочинів з ознаками статей 364-367, 396 КК України.

Проте всупереч вимогам статті 214 КПК України позивачу не було вручено пам`ятку про права потерпілого, не визначено слідчого для здійснення досудового слідства службових злочинів, не внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не повідомлено про підозру, не проведено досудового розслідування.

Позивач вважає, що у такий спосіб його було позбавлено конституційних прав як потерпілого від злочинів.

Вищезазначені рішення, дії, бездіяльність слідчого завдали позивачу моральну шкоду, яка відповідно до статті 1172 ЦК України відшкодовується юридичною особою, якщо завдана її працівником під час виконання ним своїх службових обов`язків.

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральну шкоду відшкодовує держава в особі Державної казначейської служби України.

Обґрунтовуючи завдання майнової шкоди, позивач зазначив, що внаслідок незаконного обмеження його прав на захист шляхом невнесення відомостей в ЄРДР він тривалий час залишався у стані невизначеності та не мав можливості вести звичайний спосіб життя, був змушений пристосовуватись до несприятливих умов, погіршились відносини позивача з оточуючими, так як він повинен був виправдовуватись перед родичами, друзями, колегами, що принижувало його честь, гідність та ділову репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я таких як швидка втома, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість у собі.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь 239300 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої рішеннями, діями, бездіяльністю органу досудового розслідування.

Представником відповідача ТУ ДБР у м. Миколаєві до суду подано відзив, в якому просила позовні вимоги залишити без задоволення. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначила, що 11листопада 2021 року ОСОБА_1 , звернувся до ТУ ДБР в м. Миколаєві із заявою про вчинення злочину (вх. №В-3915 від 11.11.2021), за результатами розгляду якої було прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР за викладеними заявником обставинами.

ОСОБА_1 у передбаченому КПК України порядку зазначене рішення уповноваженої особи органу досудового розслідування було оскаржено.

Ухвалю слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 01грудня 2021 року, яка була залишена без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2021 року, у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання органу досудового розслідування внести до ЄРДР відомості, які містились у його заяві від 11листопада 2021 року, було відмовлено.

Окрім того в прохальній частині позову відсутні будь-які вимоги про відшкодування моральної шкоди саме з ТУ ДБР у м. Миколаєві.

З аналізу наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що позивач не надав доказів спричинення йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій щодо нього, не довів протиправності поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення.

Отже дії уповноважених осіб ТУ ДБР в м. Миколаєві при розгляді заяви ОСОБА_1 були правомірними, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відзив на позовну заяву також було подано від відповідача представником ГУ Державної казначейської служби України у Миколаївській області. Представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень позову представник зазначила, що ГУ ДКС України у Миколаївській області не є належним відповідачем у справі, оскільки до повноважень Казначейства не належить представництво Держави в судах.

Крім того зазначила, що між ГУ ДКС України у Миколаївській області та позивачем не існувало будь-яких правовідносин, а тому діями їх службових осіб не могло бути заподіяно моральної шкоди ОСОБА_1 , яку він в свою чергу належним чином не обґрунтовує.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що під час розгляду справи ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди внаслідок відмови уповноваженою особою ТУ ДБР в м. Миколаєві внести до ЄРДР відомості які містились у його заяві від 11листопада 2021 року вхідний номер В-3215.

Посилання ОСОБА_1 на порушення його прав внаслідок невнесення відомостей до ЄРДР є безпідставним, оскільки ним у передбачений законом спосіб було реалізовано право на оскарження рішення органу досудового розслідування.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Сам по собі факт невнесення відомостей до ЄРДР не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями уповноважених осіб ТУ ДБР в м. Миколаєві та настанням шкоди.

З урахуванням зазначеного, суд вважав безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що уповноважені особи ТУ ДБР в м. Миколаєві здійснили процесуальні дії з порушенням процесуального закону, наслідком чого є цивільно-правова відповідальність, з урахуванням недоведеності усіх складових деліктної відповідальності.

Також, суд зазначив, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилається ОСОБА_1 , оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності та його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.

Суд зауважив, що безпідставними є твердження представника позивача, висловлені у судовому засіданні, стосовно того, що за заявою ОСОБА_1 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року у справі №761/42825/21, провадження №1-кс/761/23525/21, уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, було зобов`язано внести відомості до ЄРДР, оскільки відповідно до наданих матеріалів відомості про кримінальне правопорушення за ч.2 ст.364 КК України за фактом можливих неправомірних дій працівників МРУП ГУНП у Миколаївській області до ЄРДР за №0000001 було внесено за заявою ОСОБА_1 від 12 листопада 2021 року (а.с.149-151).

При цьому результати та рішення уповноважених осіб органу досудового розслідування по розгляду в порядку статті 214 КПК України заяви ОСОБА_1 про скоєне кримінальне правопорушення від 12 листопада 2021 року не були предметом даного позову та не розглядалися судом, враховуючи положення частини 1 статті 13 ЦПК України.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного законодавства, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню як таке, що обмежило до повної втрати права людини та громадянина України на захист судом та будь-яким не забороненим законом способом від протиправних посягань на права і свободи позивача, не відповідає завданням основаним засадам цивільного судочинства.

Районний суд помилково застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, оскільки не керувався положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

ОСОБА_1 також зазначив, що позовна заява мотивована тим, що ТУ ДБР в м. Миколаєві вчинено щодо розгляду його заяви про вчинення злочинів незаконні «інші процесуальні дії». Проте суд першої інстанції залишив це поза увагою, відповідних обставин не встановлював та розглянув вимоги «про відшкодування моральної школи, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування».

Позивач вказував, що відповідно до вимог чинного законодавства перед прийняттям процесуального рішення чи виконанням процесуальної дії слідчий повинен внести відомості із заяви про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР, здійснити збирання і оцінку доказів в процесуальному порядку, встановленому статями 93-94 КПК України, та на підставі зібраних доказів та їх оцінки прийняти процесуальне рішення: про складання обвинувального акту або закриття провадження. Однак, відносно його заяви слідчим видано документ про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР, який не передбачений процесуальним законом лист. При цьому слідчим, а згодом слідчим суддею та судом не було враховано розмір заподіяної позивачу внаслідок злочинних дій шкоди, а саме лише реальна шкода становить 2 045 712 грн. Суд у рішенні не надав правової оцінки незаконному проведенню в ході кримінального провадження інших процесуальних дій, ніж передбачені Законом України від 13 квітня 2012 року №4651-VI. Між тим, з метою подолання протиправної діяльності організованої групи службових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність і досудове розслідування, позивач був вимушений у встановленому кримінально-процесуальним законодавством України порядку оскаржувати рішення, дії, бездіяльність слідчих поліції до слідчих суддів Центрального, Заводського районних судів м. Миколаєва. Частина його скарг була задоволена та слідчих зобов`язано внести певні відомості до ЄРДР.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 11 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, заяву, датовану 09 листопада 2021 року, про вчинення стосовно нього працівниками правоохоронного органу - Миколаївського РУП ГУНП у Миколаївській області злочинів, передбачених статтями 364-367, 396 КК України (а.с.5 том 1).

Відповідно до наданих представником ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, доказів заяву ОСОБА_1 органом досудового розслідування було зареєстровано 11 листопада 2021 року за вхідним номером В-3915.

Листом старшого слідчого першого СВ ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, Васильєва А. від 18 листопада 2021 року №В-3915/16-04.6/21 ОСОБА_1 було повідомлено про прийняття рішення щодо відмови у внесені відомостей до ЄРДР за фактами, викладеними у його заяві (а.с.21-23 том 1).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР в м. Миколаєві, яка полягала у невнесенні до ЄРДР відомостей про вчиненні кримінальні правопорушення за його заявою від 11листопада 2021 року, було відмовлено (а.с.24-26 том 1).

Ухвала місцевого суду була залишена без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2021 року (а.с.27-30 том 1).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 посилається на завдання йому моральної шкоди посадовою особою ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, через те, що всупереч вимогам статті 214 КПК України позивачу не було вручено пам`ятку про права потерпілого, не визначено слідчого для здійснення досудового слідства службових злочинів, не внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не повідомлено про підозру, не проведено досудового розслідування за заявою від 11 листопада 2021 року.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, вішкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 скористався правами, наданими статтями 24, 303 КПК України, та оскаржив до суду бездіяльність слідчого ТУ ДБР в м. Миколаєві, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення за його заявою від 11 листопада 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Проте ухвалою слідчого судді від 01 грудня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, виходячи із зазначених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження передбачених законодавством підстав для відшкодування моральної шкоди, зокрема - наявності факту заподіяної йому шкоди, факту протиправності дій (бездіяльності) посадової особи ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Апеляційний суд не вбачає підстав для іншого висновку щодо вирішення справи та відхиляє аргументи апеляційної скарги як безпідставні.

Зокрема, доводи апеляційної скарги, в переважній більшості, зводяться до аналізу та оцінки, на думку ОСОБА_1 , протиправності вчинених (невчинених) слідчим ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, А.Васильєвим дій щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також інших процесуальних дій у кримінальному повадженні та розгляду слідчим суддею скарги щодо такої бездіяльності. Натомість, як зазначалось вже у цій постанові, судовий контроль у сфері досудового розслідування проводиться в порядку, визначеному КПК України, а тому в силу вимог статті 19 ЦПК України питання законності дій слідчого не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні справи суду слід було керуватися положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а не нормами статей 1173, 1174, 1176 ЦК України, якими послуговувався суд першої інстанції, ґрунтуються на помилковому тлумачення положень вказаних норм права. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про незастосовність до спірних правовідносин вказаного закону, оскільки з аналізу статей 1, 2 цього закону можна дійти висновку, що ним врегульовані питання відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, зокрема, кримінальної, у розпочатому кримінальному провадженні та його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.

Посилання позивача на те, що шкода йому заподіяна внаслідок вчинення повноважною особою ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, інших процесуальних дій (не було вручено пам`ятку про права потерпілого, не визначено слідчого для здійснення досудового слідства службових злочинів, не надано витягну з Єдиного реєстру досудових розслідувань), у зв`язку з чим захист прав позивача в межах кримінального провадження неможливий, а суд першої інстанції не дав цьому оцінку та не з`ясував відповідні обставини справи, відхиляється колегією суддів.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування

За такого, будь-які «інші процесуальні дії» слідчого, як і невнесення відомостей до ЄРДР за заявою потерпілої особи, можуть бути оскаржені до суду в порядку, визначеному КПК України. ОСОБА_1 , звернувшись до суду з цим позовом, не надав доказів неправомірності будь-яких інших процесуальних дій (бездіяльності) відповідальної особи, тоді як оцінка таких дій не здійснюється в межах спору, ініційованого за правилами цивільного судочинства.

Щодо посилань на задоволення слідчими суддями різних судів першої інстанції скарг ОСОБА_1 щодо дій, бездіяльності слідчих колегія суддів виходить з того, що предметом розгляду у цій справі згідно змісту позовної заяви та вимог статті 13 ЦПК України є бездіяльність та дії посадових осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, з розгляду його заяви, яка надійшла 11 листопада 2021 року та датована 09 листопада 2021 року, про вчинення стосовно нього працівниками правоохоронного органу - Миколаївського РУП ГУНП у Миколаївській області злочинів, передбачених статтями 364-367, 396 КК України. У задоволенні скарги на дії (бездіяльність) уповноважених осіб стосовно розгляду цієї заяви слідчим суддею Заводського районного суду м. Миколаєва відмовлено.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права, а посилання на те, що судом внаслідок відмови у позові обмежено права позивача на доступ до суду, є хибним, тому що таке право він реалізував у повному обсязі, звернувшись з позовом, який розглянутий по суті повноважним судом. Тоді як звернення до суду з позовом не обов`язково має наслідком задоволення позову. У цій справі через недоведеність позовних вимог судом прийнято рішення про відмову у позові.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для перерозподілу апеляційним судом судових витрат, які покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367-369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 11 квітня 2023 року