ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2986/19
Провадження №2/477/86/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року Жовтневий районний суд Миколаївської області, у м. Миколаєві, в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судових засідань Джулікян А.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицинівської сільської ради та до ОСОБА_2 про

про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року позивачка звернулася до суду із позовом первісно до Галицинівської сільської ради Миколаївського (раніше Вітовського та раніше Жовтневого) району Миколаївської області, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу від 07 лютого 2003 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , за яким вона купила садівничий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування цьому вказувала, що в 2003 році домовилася із ОСОБА_3 про купівлю будинку за 5000 грн, що було еквівалентно на той час 1000 доларів США. Про це між ними був підписаний письмовий договір. З її дозволу вона переїхали проживати до будинку і користуватися ним як власниця, а ОСОБА_3 обіцяла оформити всі необхідні документи на нього

Проте, до цього часу договір укладений не був, тому, вказуючи, що між ними було домовлено всі умови договору і він виконаний, але відповідачка ухиляється від укладення нотаріального договору, тому, посилаючись на положення ст. 220 ЦК Української РСР 1963 року, просила позов задовольнити та визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку з визнанням за нею права власності на нього.

Під час розгляду справи, 23 лютого 2023 року, позивачка подала уточнену позовну заяву зі зміненими підставами позовних вимог та їх збільшенням, в якій, залишаючи свої вимоги про визнання права власності на будинок, просила також визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,04 га, виділену для ведення садівництва за адресою розташування будинку. Крім того просила залучити до участі в справі правонаступника спадкоємця ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Вказувала, що при домовленості щодо купівлі житлового будинку з відповідачкою було домовлено і про купівлю земельної ділянки, призначеної для її обслуговування. Тому, посилаючись на ті ж положення ст. 220 ЦК Української РСР просила визнати за нею право власності на будинок та на земельну ділянку, виділену для його будівництва та обслуговування.

Ухвалою суду від 02 березня 2023 року її позовна заява зі збільшеними вимогами була прийнята до провадження, а також залучено до участі в справі в якості співвідповідача - ОСОБА_2 , в зв`язку з цим копія позовної заяви направлена відповідачам.

Своїм право на подання відзиву відповідачі не скористалися.

Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року підготовче провадження в справі було завершено і справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про його час та місце повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, а позов задовольнити.

Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про його час та місце повідомлялися належним чином, будь-яких заяв, окрім раніше зазначеної, не подали.

Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

ОСОБА_3 була членом садівничо-виноградарського товариства «Ізумруд», розташоване в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району (тепер територія Миколаївського району) Миколаївської області, і їй була виділена в користування земельна ділянка, площею 0,04 га по АДРЕСА_1 .

В період до 1989 року вона збудувала на ділянці садівничий будинок, що підтверджується технічним паспортом, складеним комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 2023 року, зокрема: садівничий будинок літ. А-2, загальною площею 88,2 кв.м., житловою 41,6 кв.м. та господарські споруди.

Проте право власності нього не було зареєстровано.

07 лютого 2003 року вона уклала з позивачкою ОСОБА_1 була досягнута домовленість про купівлю-продажу садівничого будинку.

На виконання домовленості ОСОБА_3 дозволила проживати в будинку та користуватися ним, а позивачка передала їй в рахунок вартості будинку 5000 грн, що було еквівалентно 1000 доларів США. Взамін вона склала письмову розписку, а також між ними був підписаний договір купівлі-продажу. ОСОБА_4 зобов`язалася підготувати необхідні документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу.

В той же час, до цього часу договір в нотаріальному порядку не посвідчений. Проте з 2003 року і до цього часу позивачка володіла та користувалася будинком та земельною ділянкою, виділеною для його обслуговування, але дізналася, що розпорядитися цим нерухомим майном вона не має можливості, так як для реєстрації права власності на нерухомість потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Вона намагалася звернутися для цього до продавця, але позитивної відповіді не отримала, до того ж з 2003 року суттєво змінилося законодавство щодо перереєстрації права власності на нерухоме майно, а у відповідачки був відсутній оригінал правовстановлюючого документу на будинок.

А далі ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла і її спадкоємцем є ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору 2003 року), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму.

Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу 2003 року, який наданий суду, а також розписка, якою підтверджено отримання всієї суми за договором.

Позивачка сплатила власниці вартість будинку і отримала його у користування та володіння.

В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості ОСОБА_1 зареєструвати своє право власності на житловий будинок та належним чином володіти та користуватися ним або ж розпорядитися.

Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином.

Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України).

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року.

Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього.

Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за позивачкою права власності на нього.

При цьому, щодо належності садового будинку власниці ОСОБА_3 при його продавжу суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлено, що, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Питання щодо прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було вирішено шляхом затвердження Порядку та умов прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабунету Міністрів України Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення від 05 серпня 1992 року № 449.

Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв`язку з тим, що відповідно до ст. 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року.

Отже, питання щодо набуття права власності на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року, не врегульовано на рівні закону.

Також, 29 квітня 2013 року набрав чинності наказ Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, яким затверджено новий порядок спрощеної процедури прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, а також регламентовано процедуру проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж.

Згідно з п. 3.1 вказаного порядку індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, збудовані до 05 серпня 1992 року, прийняттю в експлуатацію не підлягають і можуть бути зареєстровані як об`єкти права власності на підставі технічного паспорту.

Державна реєстраційна служба України своїм листом від 12 березня 2013 року № 95-06-15- 13 роз`яснила, що при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Державна реєстраційна служба України своїм листом від 12 березня 2013 року № 95-06-15- 13 роз`яснила, що при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Виходячи з вимог ст. 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та відсутністю штампу самочинного будівництва у технічному паспорті від 22.08.2016 року, спірний дачний будинок не є самочинним.

Тому, є підстав вважати, що ОСОБА_3 , збудувавши садовий будинок у 1989 році на земельній ділянці площею 400 кв. м., яка була відведена їй в натурі для садівництва, набув право власності на нього.

Крім того, в розумінні ст. 24 ЗК УPCP 1970 року землекористувач має право зводити, влаштовувати та використовувати будівлі та споруди для господарських та житлових потреб.

Крім того, відповідно до суті ч. 1 ст. 120 ЗК України, з врахуванням подальших внесених до неї змін, у разі набуття права власності на жилий будинок, право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, одночасно переходить до нового власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України Про власність, який діяв на час 2002-2003 років, об`єктами права приватної власності є зокрема і жилі будинки та земельні ділянки.

Згідно зі ст. 14 цього ж Закону громадяни мають право на одержання у власність земельних ділянок і для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину, одержання частки землі у спільному майні подружжя, купівлі-продажу, дарування та обміну.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України Про власність громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Для будівництва та обслуговування садівничого будинку, належного ОСОБА_4 , була виділена у власність земельна ділянка, площею 0,04 га, з призначенням для ведення садівництва, на підтвердження чого їй був оформлений і виданий 29 січня 2010 року Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області державний акт серії ЯИ № 787717.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Виходячи із цих положень закону, з врахуванням підстав для визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на садовий будинок, та враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинків, споруд, що також вказано в пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, суд вважає наявними підстав для визнання за нею права власності на земельну ділянку, площею 0,04 га, виділену для ведення садівництва в СВТ Ізумруд.

Щодо місця знаходження об`єктів нерухомості, то слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський, а вподальшому Галицинівська сільська рада Вітовського району, разом увійшла до складу Миколаївського району Миколаївської області, а Вітовський район ліквідовано, згідно постанови Верховної ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір, укладений 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на садовийо будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,04 га (232), призначену для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_3 згідно державного акту серії ЯИ № 787717, виданого 29 січня 2010 року Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Р.В. Козаченко