Справа № 298/429/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ЗУБАШКОВА М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 298/429/20

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки спадкодавця в майні та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великоберезнянського районного суду від 23 лютого 2022 року, повний текст якого складено 4 березня 2022 року, головуюча суддя Лютянська М.С., -

встановив:

23.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення частки спадкодавця в майні та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування мотивуючи таким.

За час подружнього життя його батьків ОСОБА_1 , 1935 р.н., та ОСОБА_3 , 1942 р.н., вони у 1963 році збудували житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

На будинок 17.12.2009 видано Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 , 1935 р.н. ІНФОРМАЦІЯ_1 в КП «Великоберезнянське РБТІ» за № НОМЕР_2 зареєстровано право власності на будинок на ім`я ОСОБА_1 , 1935 р.н., що стверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.12.2009 № 24883046.

За змістом норм закону, які діяли на час забудови домоволодіння та на час реєстрації права власності спірного будинку, побудований під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя по 1/2 частці кожного. Однак, за життя між подружжям не був укладений договір про поділ майна та не було виділено частки в спільному майні подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін ОСОБА_1 . Спадкоємцями стали мати ОСОБА_3 , сестра ОСОБА_2 та позивач.

Спадкове майно, яке належало померлому ОСОБА_1 : 1/2 частка у спільному майні подружжя житловому будинку АДРЕСА_1 . Частка кожного із спадкоємців ОСОБА_1 становить по 1/6 з 1/2.

14.03.2017 мати сторін ОСОБА_3 склала заповіт, згідно якого заповіла все своє майно позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_3 мати сторін померла і позивач прийняв спадщину за заповітом. ОСОБА_3 за життя прийняла спадщину за своїм померлим чоловіком, але померла не оформивши спадщину юридично. Майно, на яке мала право ОСОБА_3 : 1/2 частка у спільному майні подружжя, набутому за час шлюбу житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та 1/6 частка з 1/2 частки в цьому будинку, яку успадкувала за своїм чоловіком. Всього 4/6 частин у будинку.

Єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_3 згідно її заповіту є позивач. Спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у майні померлої, немає. Спадкова справа за померлою ОСОБА_3 не заводилась.

Відтак позивач претендує на 5/6 часток у житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач позбавлений можливості оформити спадщину у вигляді 5/6 часток спірного будинку у нотаріуса в позасудовому порядку, оскільки за життя спадкодавці ОСОБА_1 , 1935 р.н., і ОСОБА_3 , 1942 р.н., не уклали договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка матері не була визначена юридично та не було зареєстровано її право власності. З цих підстав нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на успадковане майно.

Посилаючись на ці обставини, на норми закону щодо права спільної сумісної власності подружжя та щодо спадкування, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просив:

визначити, що частка ОСОБА_3 , 1942 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , становить 1/2;

визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частку у праві власності на будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , 1/2 частка у праві власності на який належала його батькові ОСОБА_1 , 1935 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати за ним у порядку спадкування за заповітом право власності на 4/6 часток у праві власності на будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , яка належала його матері ОСОБА_3 , 1942 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

23.07.2020 ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Обґрунтовує свій позов таким.

Мати позивачки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент складання заповіту 14.03.2017 не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними через важку хворобу, а тому заповіт не може бути дійсним, що додатково доводитиметься свідченнями свідків, перелік яких буде надано суду в судові засідання, та посмертною судовою експертизою померлої, яку вона має намір провести.

Підпис на заповіті не належить померлій.

Первісний позов вона не визнає як надуманий, безпідставний і такий, що не ґрунтується на нормах законодавства.

Посилаючись на ці обставини, на норми закону щодо спадкування, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 просила:

визнати заповіт від 14.03.2017, підписаний ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , недійсним;

визнати за нею право власності на 1/2 частку у праві власності в порядку спадкування за законом після смерті батьків у житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ;

відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду від 21.09.2022 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним, позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 23.02.2022:

первісний позов задоволено:

визначено, що частка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , становить 1/2;

визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 ):

у порядку спадкування за законом на 1/6 частку у праві власності на будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , 1/2 частка у праві власності на який належала його батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

у порядку спадкування за заповітом право власності на 4/6 частки у праві власності на будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , які належали його матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

у зустрічному позові відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Вирішуючи позови суд першої інстанції виходив із того, що первісний позов підлягає задоволенню як обґрунтований і доведений, оскільки через відсутність належних правовстановлюючих документів на житловий будинок ОСОБА_1 не може позасудовим порядком оформити своє право на успадковане майно, а в зустрічному позові належить відмовити через його необґрунтованість і недоведеність.

Відповідачка за первісним позовом, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до такого.

Первісний позов не був доведений належним чином, зокрема, не була доведена наявність підстав для визнання права власності на спадкове майно за рішенням суду та неможливість вирішення цього питання позасудовим порядком. Тим часом, у судовому порядку спадкові права підлягають захисту лише якщо вони не можуть бути оформлені в нотаріальному порядку.

Тому підстав для застосування ст. 392 ЦК України та визнання права власності відповідно до цієї норми закону не було.

Крім того, право власності підлягає захисту, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Майном, права на яке підлягають захисту, є також і «законні очікування». З огляду на це, є всі підстави для задоволення вимог зустрічного позову, в чому суд незаконно відмовив.

Сторона просить рішення суду скасувати, у первісному позові відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідачки за первісним позовом, позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка апеляцію підтримала та пояснила водночас, що вони з братом повинні були мати по 1/2 частці в будинку кожен, брат чинить їй перешкоди в користуванні будинком, вона не може ним нормально користуватися, з цього приводу між ними постійно виникають конфлікти, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи апеляції, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та не приймає і не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі, спадкових прав; сторони діють у спірних відносинах вільно, здійснюють свої права на свій розсуд, а також виконують обов`язки у межах, наданих їм договором або актами законодавства і повинні діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, реалізує право на судовий захист; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, 76-81 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами закону про спадкування та у відповідній частині нормами закону щодо права власності подружжя в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уклали шлюб 18.06.1961 і були батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 5-7).

Довідкою Виконавчого комітету Малоберезнянської сільської ради від 06.04.2020 № 240/02-43 засвідчується, що рік забудови житлового будинку АДРЕСА_1 (на час розгляду справи Ужгородського) району Закарпатської області «1963», а з 1964 року за цією адресою було створено дворогосподарство, головою якого був ОСОБА_1 , 1935 р.н. (а.с. 8).

17.12.2009 Малоберезнянська сільська рада видала ОСОБА_1 , 1935 р.н., Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, яким засвідчило право власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , а 23.12.2009 право власності ОСОБА_1 , 1935 р.н., на цей будинок було зареєстровано, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «Великоберезнянське РБТІ» 23.12.2009 за № 24883046 (а.с. 9).

Цивільний кодекс Української РСР (1922 р.), що був чинним з 01.02.1923 і діяв станом на 1963 рік, передбачав, що право власності може належати двом або декільком особам спільно, частками (спільна власність) (ст. 61).

У силу положень ст.ст. 4, 86, 112 ЦК Української РСР (1963 р.), який був уведений в дію з 01.01.1964, і був чинним на час утворення дворогосподарства, ст.ст. 2, 12, 13, 15, 16 Закону України «Про власність», ст.ст. 22, 28 КШС України, який був уведений в дію з 01.01.1970, що ними в подальшому регулювалися питання спільної власності подружжя, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю із презумпцією рівності часток кожного з подружжя у праві власності на нього в разі поділу майна.

Загалом аналогічно це питання врегульовано і нормами ЦК України (2003 р.) (зокрема, ст.ст. 355, 368, 372), СК України (зокрема, ст.ст. 60, 61, 63, 70), що були чинними на час реєстрації у 2009 році права власності на будинок за ОСОБА_1 , 1935 р.н.

Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_1 був набутий подружжям ОСОБА_5 у спільну сумісну власність із презумпцією рівності їхніх часток у праві власності, на що реєстрація за ОСОБА_1 , 1935 р.н. права власності на будинок не впливає.

Ці обставини сторонами не заперечуються.

ОСОБА_1 , 1935 р.н., помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15). Даних про заповіт, який би за життя склав ОСОБА_1 , у справі немає.

Згідно з довідкою Виконкому Малоберезнянської сільської ради від 25.07.2019 № 629/02-43, на день смерті ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали:

дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

онука ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ;

син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 16).

Оскільки до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали саме спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а спадкування здійснюється лише щодо такого майна (зокрема, ст.ст. 1216, 1218, 1219, 1220 ЦК України), після смерті ОСОБА_1 , 1935 р.н., спадкувалася належна йому 1/2 ідеальна частка у праві власності на спільне майно, нажите в шлюбі з ОСОБА_3 , 1942 р.н., зокрема, така частка у праві власності на вищезгаданий житловий будинок.

Відповідно до ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця і той з подружжя, який його пережив (ст. 1261). Фактом свого проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті ОСОБА_3 , 1942 р.н., ОСОБА_2 , 1966 р.н., і ОСОБА_1 , 1972 р.н., оскільки не встановлено протилежне прийняли за законом у рівних частках спадщину після смерті ОСОБА_1 , 1935 р.н., а саме, 1/2 ідеальну частку у праві власності, зокрема, на житловий будинок АДРЕСА_2 ідеальній частці у праві власності на будинок (ст.ст. 11, 190, 1216, 1218, 1261, ст. 1268 ч.ч. 1, 3, 5, ст. 1270 ч. 1 ЦК України).

З урахуванням цього ОСОБА_3 , 1942 р.н., належали 4/6 ідеальні частки у праві власності на будинок (1/2 (3/6) + 1/6), ОСОБА_2 , 1966 р.н., і ОСОБА_1 , 1972 р.н., по 1/6 ідеальній частці.

14.03.2017 секретар Малоберезнянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області Аллахярова В.М. посвідчила за реєстровим № 17 у присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яким та все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті за законом, у тому числі, житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельні ділянки для обслуговування даного будинку заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у цілому (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , 1942 р.н., померла (а.с. 18).

Згідно з довідкою Виконкому Малоберезнянської сільської ради від 25.07.2019 № 631/02-43, на день смерті ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали:

дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

онука ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ;

син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 19).

Отже, ОСОБА_1 , 1972 р.н., прийняв спадщину за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_3 , 1942 р.н., його ідеальна частка у праві власності на спадкове майно збільшилася до 5/6.

У вересні 2018 року ОСОБА_2 , 1966 р.н., зверталася з позовом до Малоберезнянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (справа № 298/1460/18), рішенням Великоберезнянського районного суду від 25.09.2018 позов було задоволено, визнано за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , однак, постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.02.2020 рішення суду першої інстанції за апеляцією ОСОБА_1 , 1972 р.н., було скасовано, в позові відмовлено (а.с. 23-25, посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ).

21.03.2020 приватний нотаріус Великоберезнянського районного нотаріального округу Гончар Т.М. відмовила ОСОБА_1 , 1972 р.н., у видачі свідоцтва про право на спадщину, позаяк за свого життя ОСОБА_1 , 1935 р.н., і ОСОБА_3 , 1942 р.н., не оформили правовстановлюючих документів щодо визначення часток у спільному майні подружжя, частка ОСОБА_3 не була визначена юридично, її право власності на нерухоме майно не було зареєстроване, тому питання щодо встановлення права власності та оформлення спадщини може бути вирішене в судовому порядку (а.с. 20).

Виходячи з викладеного, між ОСОБА_2 , 1966 р.н., і ОСОБА_1 , 1972 р.н., виник спір щодо права власності на спадкове майно зведений їхніми батьками житловий будинок, а позасудовим порядком право власності на спадкове майно не може бути встановлене і оформлене через те, що свого часу право власності на будинок було зареєстровано одноосібно за ОСОБА_1 , 1935 р.н., частка ОСОБА_3 , 1942 р.н., у праві власності на будинок не була юридично визначена.

У справі, що розглядається, ОСОБА_2 , 1966 р.н., поставила питання про недійсність заповіту ОСОБА_3 , 1942 р.н., посвідченого 14.03.2017 секретарем Малоберезнянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області Аллахяровою В.М., з двох підстав: мати на момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не керувала ними через тяжку хворобу; підпис заповідача в документі їй не належить.

Підстави позову є предметом доказування, повинні доводитися в належний процесуальний спосіб, при цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 76, ст. 77 ч. 2, ст. 78 ч. 2, інші норми ЦПК України).

Якщо дієздатність особи на певний момент часу ставиться під сумнів, оспорюється, як оспорюються й документи, складені особою в такий момент, належним, допустимим і достовірним доказом щодо психічного стану особи, її дієздатності є передусім висновок судово-психіатричної експертизи, в тому числі, посмертної (ст.ст. 102, 103, ст. 105 ч. 1 п. 2 ЦПК України), який оцінюється в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.

Ті самі правила застосовуються для встановлення належності особі підпису на певному документі, якщо це ставиться під сумнів, у цьому випадку проводиться судово-почеркознавча експертиза (ст. 102, ст. 103 ч. 1 п. 1 ЦПК України).

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 , 1966 р.н., вільно реалізуючи свої цивільні та процесуальні права, користуючись правовою допомогою адвоката Гайданки Т.М., не маючи для того жодних перешкод таких доказів суду не надала, тож не довела підстав позову, обставин, що підлягають доказуванню.

Відтак ОСОБА_2 , 1966 р.н., не довела факту порушення її спадкових прав і, відповідно, не довела необхідності їх захисту та наявності підстав для цього.

Правомірність правочину, яким є і заповіт, та правомірність набуття права власності на майно на підставі правочину презюмуються, правомірно набуте право власності підлягає захисту (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 202, 204, 316-319, 321, 328, 1223, 1233, інші норми ЦК України).

Оскільки порушення майнових (спадкових) прав ОСОБА_2 , 1966 р.н., немає, вона із наведених нею підстав не має права вимоги до ОСОБА_1 , 1972 р.н., про визнання заповіту недійсним, що своїм наслідком передбачає позбавлення його права власності на частину успадкованого майна, безвідносно до того, вважає ОСОБА_2 , 1966 р.н., такий документ законним, чи ні.

Беручи до уваги, що для задоволення зустрічного позову у суду першої інстанції належних підстав не було, у ньому правильно відмовлено, що тягне відповідні правові наслідки і для вирішення первісного позову.

Доводи апеляції про те, що позивач за первісним позовом не довів наявності підстав для визнання права власності на спадкове майно за рішенням суду та неможливості вирішення цього питання позасудовим порядком, про відсутність підстав для визнання права власності на спадкове майно судовим порядком окрім того, що виходячи з вищевикладеного не дають підстав для задоволення апеляції по суті, не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки виходять за межі підстав позову.

Пояснення ОСОБА_2 , 1966 р.н., в апеляційному суді про те, що фактично її спір із братом має місце, оскільки той не дає їй можливості нормально користуватися будинком і господарськими спорудами, перешкоджає в цьому тощо не впливають на суть справи, що розглядається. Ці відносини співвласників будинку лежать за межами даного спору і можуть бути врегульовані за взаємною згодою, а в разі недосягнення такої судовим порядком.

Отже, доводи апеляції не спростовують правильності по суті висновків суду першої інстанції про необхідність задоволення первісного позову та відмови в зустрічному позові. Поряд із цим, апеляційний суд не зв`язаний доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Зі смертю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , припинилася її цивільна право- і дієздатність (ст.ст. 24-26, 30 ЦК України). Наведені вище обставини та положення закону щодо цивільної правоздатності фізичної особи виключали можливість визнання чи визначення за особою, яка померла і цивільна правоздатність якої припинилася, права власності на майно чи частки в цьому праві, як це зазначено в позовній вимозі. Таке право чи частка у праві можуть визначатися лише за життя особи або на момент її смерті. Позивач за первісним позовом сформулював вимогу некоректно.

Враховуючи цю обставину, виходячи з необхідності забезпечення правової визначеності та маючи на меті можливість належного виконання рішення суду, слід рішення суду змінити, виклавши його резолютивну частину відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи.

Відтак з урахуванням ст. 367 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду, яке є правильним по суті та справедливим, змінити зважаючи на необхідність відповідного формулювання його резолютивної частини.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Великоберезнянського районного суду від 23 лютого 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки спадкодавця в майні та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом змінити, виклавши другий, третій і четвертий абзаци резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Встановити факт належності ОСОБА_3 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_11 1/2 (одної другої) ідеальної частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (на час розгляду справи Ужгородського) району Закарпатської області;

визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 (на час розгляду справи Ужгородського) району Закарпатської області, право власності на частки в житловому будинку АДРЕСА_1 (на час розгляду справи Ужгородського) району Закарпатської області:

в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_12 батька ОСОБА_1 на 1/6 (одну шосту) ідеальну частку у праві власності на цей будинок;

в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_11 матері ОСОБА_3 на 4/6 (чотири шостих) ідеальних частки у праві власності на цей будинок.».

В іншій частині залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Великоберезнянського районного суду від 23 лютого 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 6 квітня 2023 року.

Судді