ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5380/23 Справа № 216/1902/23 Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/1902/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України",

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2023 року, яка постановлена суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 квітня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (надалі - АТ "Державний експортно-імпортний банк України") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання і відсотків за кредитним договором.

Одночасно із позовною заявою, АТ "Державний експортно-імпортний банк України" надало заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонити будь яким особам вчиняти будь які дії щодо відчуження, продажу, дарування, міни, передачі в заставу, оренду, іпотеку, внесення до статутного капіталу юридичних осіб квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2023 року в задоволенні заяви АТ "Державний експортно-імпортний банк України" про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ "Державний експортно-імпортний банк України" просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення його заяви про забезпечення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування того, що ціна позову становить 14 427,94 доларів США, що дорівнює 527 485,48 грн., тоді як ринкова вартість предмету іпотеки, за погодженням сторін, визначена на рівні 181 800,00 грн. та загальна заставна вартість на рівні 145 440,00 грн. Зазначає, що, хоча наразі Договір іпотеки і чинний, але існує судовий спір щодо визнання цього Договору припиненим. За таких обставин, вважає, що існує реальний ризик вилучення обтяжень, що надасть можливість відповідачу відчужити нерухоме майно, чим буде ускладнено виконання можливого рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача АТ "Державний експортно-імпортний банк України" - адвоката Васюту К.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Комишана А.В., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвалу суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви АТ "Державний експортно-імпортний банк України" про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено жодних підстав які б свідчили, що не вжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити чи взагалі унеможливить виконання судового рішення. При цьому, суд зазначив, що вартість майна, на яке накладається арешт, має бути співрозмірною до суми боргу за цивільним позовом, та на 3-кімнатну квартиру, розташовану на 1 поверсі 9 поверхового житлового будинку, загальною площею 71,9 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вже є обтяження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що за заявою учасників справи суд має право вжити заходи забезпечення позову, передбачені статтею 150 цього Кодексу.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі, в разі задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому, відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування, обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Як роз`яснено в п.п. 4, 7, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Згідно з ч.1 п.1-10 ст.150 ЦПК України позов забезпечується:1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

При цьому, в пунктах третьому та четвертому вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року судам роз`яснено, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Судам слід ураховувати, що, у справах окремих категорій, позови можна забезпечувати за допомогою спеціальних заходів, які регулюються нормами відповідних законів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ "Державний експортно-імпортний банк України" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання і відсотків за кредитним договором, у загальному розмірі 14 427,94 доларів США.

Також, АТ "Державний експортно-імпортний банк України" надало заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та заборони будь-яким особам вчиняти будь які дії щодо відчуження, продажу, дарування, міни, передачі в заставу, оренду, іпотеку, внесення до статутного капіталу юридичних осіб цієї квартири.

Доказів вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суду не надано.

Посилання ж АТ "Державний експортно-імпортний банк України" на ту обставину, що між АТ "Державний експортно-імпортний банк України" та ОСОБА_1 укладено Іппотечний договір №5707Z40 від 13 березня 2007 року, де визначено, що ринкова вартість предмету іпотеки - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , встановлена на рівні 181 800,00 грн. та загальна заставна вартість на рівні 145 440,00 грн., колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки АТ "Державний експортно-імпортний банк України" ставить питання про накладення арешту на вказану квартиру поза межами діє цього Договору, а тому визначена у ньому вартість квартири у даному випадку застосовуватися не може.

Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, на 3-кімнатну квартиру, розташовану на 1 поверсі 9 поверхового житлового будинку, загальною площею 71,9 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вже є обтяження, яке є чинним, що унеможливлює відчуження цього майна.

Посилання ж позивача АТ "Державний експортно-імпортний банк України" на ту обставину, що у проваджені Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської перебуває позовна заява ОСОБА_1 до АТ "Державний експортно-імпортний банк України" про визнання договору іпотеки припиненим (справа 216/4830/21) правового значення для вирішення питання про забезпечення позову, на теперішній час, не має, оскільки наявність такого спору не свідчить про припинення обтяження на іпотечне майно.

При цьому, доводи позивача АТ "Державний експортно-імпортний банк України" про те, що, у випадку задоволення цього позову ОСОБА_1 , обтяження на квартиру може бути знято, колегією суддів не приймаються, оскільки, у випадку ухвалення судом такого рішення, позивач АТ "Державний експортно-імпортний банк України" не позбавлений права звернутися до суду із аналогічною заявою про забезпечення позову.

Отже, позивачем АТ "Державний експортно-імпортний банк України" не наведено жодних обставин, які свідчать про можливе утруднення виконання рішення суду, у випадку задоволення його позовних вимог, а припущення останнього щодо можливого відчуження нерухомого майна не підтверджене матеріалами справи, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб - шляхом накладення арешту на 3-кімнатну квартиру, розташовану на 1 поверсі 9 поверхового житлового будинку, загальною площею 71,9 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та без порушення норм процесуального законодавства, яке призвело до постановлення помилкової ухвалу, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" - залишити без задоволення.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: