ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 квітня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 749/938/21

Головуючий у першій інстанції Шаповал З. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/54/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Сновський ліцей № 3 Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області, Сновська міська рада Корюківського району Чернігівської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Щорського районного суду від 20 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сновського ліцею № 3 Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

місце ухвалення судових рішень м. Сновськ,

час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду 08 год. 54 хв,

дата складання повного тексту рішення 25 січня 2022 року.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Сновської гімназії Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області (далі Сновська гімназія), в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 103 від 08 листопада 2021 року про відсторонення від роботи, зобов`язати відповідача допустити її до роботи та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що працює в Сновській гімназії вчителем англійської мови. Наказом від 08 листопада 2021 року її відсторонено від виконання роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відмовою від щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указувала, що ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від COVID-19 не значиться як обов`язкове, і на даний час жодним законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності такого щеплення. Крім того, директором закладу зроблено висновок, що вона ухиляється або відмовляється від щеплення, хоча згідно зі ст. 39-1 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та ст. 286 ЦК України така інформація є медичною таємницею. Вважає відсторонення від роботи порушенням її права на працю, гарантованого Конституцією України і таким, що суперечить приписам ст. 46 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Ухвалою Щорського районного суду від 10 грудня 2021 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області та Сновську міську раду Корюківського району Чернігівської області (а.с. 92-93).

Рішенням Щорського районного суду від 19 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Сновської гімназії про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування фактичних обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що право позивачки на працю, гарантоване Конституцією України, право заробляти собі на життя та на повагу до приватного життя було обмежено через вибір не робити те, що не визнано обов`язковим для всіх жителів України, внаслідок чого позивачка опинилася в гіршому становищі, ніж інші громадяни України, які не вакциновані від COVID-19, але мають протипоказання до вакцинації.

Скаржниця указує, що відповідач не довів того, що обмежувальний захід у вигляді відсторонення її від роботи сприяв досягненню заявленої державними органами мети запобіганню зараженню коронавірусом учасників освітнього процесу, оскільки, незважаючи на відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року не щеплених працівників, з 25 січня 2022 року у Сновській гімназії освітній процес зупинено в зв`язку з високою захворюваністю учнів та вчителів закладу.

Зазначає, що чинність наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 не є безумовною підставою для його застосування судом у разі його невідповідності акту вищої юридичної сили. Вважає, що посилання суду на рішення ЄСПЛ у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» є некоректним, оскільки стосується виключно стандартної і планової вакцинації дітей від хвороб, які добре відомі медичній науці, і вакцинація від яких вважається ефективною і безпечною.

Стверджує, що суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні її від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19 дотримано вимоги ч. 6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, у разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивачки до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Вважає, що поза увагою суду залишилося те, що оскаржуваний наказ не містить вказівки на конкретну підставу відсторонення від роботи відмова чи ухилення від вакцинації.

Відповідачем та третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація Міністерством юстиції України наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 засвідчує відповідність такого акту нормам міжнародних договорів, прецедентній практиці Європейського суду, а також актам національного законодавства України.

Районний суд зазначив, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, ураховуючи вимоги ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 19 Конституції України, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивачки, яка, в свою чергу, не надала доказів, що має абсолютні медичні протипоказання, які є перешкодою для вакцинування. Суд не взяв до уваги посилання позивачки на те, що у ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено перелік інфекційних хвороб, які підпадають під обов`язкове щеплення, до яких не відноситься COVID-19, оскільки ч. 2 цієї норми передбачає обов`язкове профілактичне щеплення також проти інших відповідних інфекційних хвороб.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи.

З висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про визнанні наказу про відсторонення незаконним та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що з 31 серпня 2002 року ОСОБА_1 працює в Сновській гімназії (після перейменування Сновський ліцей № 3) на посаді вчителя англійської та німецької мови згідно з контрактом, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 17-18).

Відповідно до п. 6.1 Статуту Сновської гімназії учасниками навчально-виховного процесу у гімназії є: учні; керівники; педагогічні працівники; психологи; бібліотекарі; соціальні педагоги; інші спеціалісти гімназії; батьки учнів або особи, які їх замінюють (а.с. 69-80).

Відповідно до посадової інструкції вчителя Сновської гімназії, з якою позивачка ознайомлена під розпис, вчитель виконує такі посадові обов`язки, зокрема: здійснює навчання і виховання учнів із урахуванням специфіки навчального предмета, проводить уроки й інші навчальні заняття в закріплених за ним класах згідно з розподілом навчального навантаження, забезпечує під час занять належний порядок і дисципліну (п. 3.1); веде в установленому порядку класну документацію, здійснює поточний контроль за відвідуванням і успішністю учнів за прийнятою в школі системою, виставляє оцінки в класний журнал і щоденник учня (п. 3.10); заміняє на уроках тимчасово відсутніх вчителів згідно з розпорядженням заступника директора гімназії з навчально-виховної роботи (п. 3.13); створює умови для дотримання законних прав і свобод учнів (п. 3.15); готується до проведення занять (п. 3.16) (а.с. 204-207).

02 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до керівництва Сновської гімназії із заявою про заборону збирати, обробляти, зберігати, використовувати та передавати її особисті персональні медичні дані, за результатами розгляду якої в.о. директора гімназії надана відповідь, що єдиними даними, що можуть стосуватися здоровся, та обробляються в закладі стосовно заявниці є дані листків тимчасової втрати працездатності, надані нею для ведення обліку трудового часу виключно з метою реалізації трудових відносин. Також в закладі зберігається медична книжка заявниці про проходження медичних оглядів. Зазначені документи не містять даних, що становлять лікарську таємницю, та даних, що потребують отримання окремої згоди особи. Вони лише підтверджують факти, що мають значення для виконання обов`язків роботодавця щодо допуску працівника до виконання останнім своїх професійних обов`язків (а.с. 49).

04 листопада 2021 року позивачці під розпис було вручено повідомлення про те, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників Сновської гімназії. Запропоновано надати до 05 листопада 2021 року документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання. Роз`яснено, якщо до 05 листопада 2021 року ОСОБА_1 не надасть одного із зазначених документів, то 08 листопада 2021 року її відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (а.с. 20).

04 листопада 2021 року ОСОБА_1 подала директору Сновської гімназії заперечення щодо незаконності її можливого відсторонення від роботи (а.с. 21).

Наказом директора Сновської гімназії від 08 листопада 2021 року № 103 ОСОБА_1 відсторонено від виконання роботи за посадою вчителя англійської мови та обов`язків класного керівника 7а (11а) класу з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що його зумовили, але не довше ніж на період дії карантину (а.с. 22). Наведений наказ винесено на виконання наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та керуючись п. 41-6 постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236.

Наказом директора Сновської гімназії від 01 березня 2022 року № 22 ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року допущено до роботи вчителя англійської мови (а.с. 176).

На підставі рішення Сновської міської ради від 28 червня 2022 року № 7-17/VII «Про перейменування закладів освіти Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області» Сновську гімназію перейменовано у Сновський ліцей № 3 Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області (а.с. 213-214).

Звернувшись з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допустити до роботи та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 зазначала, що відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою здійснити вакцинацію проти COVID-19 є порушенням її права на працю, гарантованого Конституцією України і таким, що суперечить приписам ст. 46 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (ст. 21 КЗпП України).

Згідно зі ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженому наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду указала, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

У вищенаведеній постанові від 14 грудня 2022 року Верховний Суд зазначив, що застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Верховний Суд зауважив, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не відповідає вимогам законодавства та встановленим фактичним обставинам справи.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 працює у Сновському ліцеї № 3 на посаді вчителя англійської мови.

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Згідно з п. 3 Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники закладів загальної середньої освіти.

Беручи до уваги посадові обов`язки вчителя навчального закладу, суд першої інстанції не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи, а також не врахував, що застосування до ОСОБА_1 такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливість встановлення для неї дистанційної/надомної форми організації праці тощо. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Відповідно до п. 3.4 Сатуту гімназії (а.с. 69-80) гімназія та її філії обирають форми, засоби і методи навчання та виховання відповідно до ЗУ «Про освіту», «Про загальну середню освіту», чинного законодавства України та цього статуту з урахуванням специфіки гімназії, профілю, інших особливостей організації навчально-виховного процесу. Педагогічні працівники гімназії можуть поєднувати навчально-виховну роботу з науково-педагогічною та експериментальною, використовуючи поряд з традиційними методами і формами організації навчальних занять інноваційні технології навчання (п. 3.6 Статуту). Отже суд доходить висновку, що відповідач не був обмежений у вирішенні питання можливості встановлення дистанційної/надомної форми організації праці педагогічних працівників, проте це питання гімназією не вирішувалось.

Відповідачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надано доказів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи з огляду на можливість вчителя англійської мови працювати дистанційно.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу Сновської гімназії від 08 листопада 2021 року № 103 підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимогу ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача допустити її до роботи, апеляційний суд виходить з наступного.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет позову. Законодавцем роз`яснено, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Ураховуючи, що позивачка допущена до роботи з 01 березня 2022 року, провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання допустити до роботи належить закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

У своїй постанові Верховний Суд від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 зазначив, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18).

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 допущено до роботи з 01 березня 2022 року, то розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу належить здійснювати з 08 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року, а не по день ухвалення рішення судом у даній справі, як просила позивачка у позові.

Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_1 нараховано за останні два місяці, які передували відстороненню, заробітну плату: у вересні 2021 року 23 842,65 грн, у жовтні 2021 року 19 970,89 грн (а.с. 23). У вказаний період кількість робочих днів складала відповідно 22 та 20 днів, отже середньоденна заробітна плата позивачки становила 1 043,18 грн ((23 842,65 + 19 970,89) : (22 + 20)). Кількість робочих днів відсторонення від роботи в період з 08 листопада 2021 року (день відсторонення) по 28 лютого 2022 року (останній день перед допущенням до роботи) становить 78 днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 81 368,04 грн (1 043,18 грн х 78 днів) (сума визначена без утримання установлених законодавством України податків і зборів).

Беручи до уваги неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позов ОСОБА_1 з підстав, наведених вище.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При зверненні з позовом ОСОБА_1 сплатила 908 грн судового збору (а.с. 1), зазначивши, що за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

За подачу апеляційної скарги позивачка сплатила 1 362 грн судового збору (а.с. 142). Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року апеляційна скарга залишена без руху у зв`язку з несплатою позивачкою судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням правової позиції об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18. На виконання даної ухвали скаржницею сплачено судовий збір у розмірі 1 362 грн (а.с. 163).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 лютого 2022 року (яка оприлюднена в ЄДРСР 11 квітня 2022 року) у справі № 755/12623/19 дійшла висновку, що за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого ч. 2 ст. 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», і такий висновок не узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, від якого Велика Палата Верховного Суду відступає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки ОСОБА_1 при зверненні з апеляційною скаргою за вимогу майнового характеру сплачено судовий збір (а.с. 163), від сплати якого вона звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивачці належить повернути сплачений нею судовий збір у розмірі 1 362 грн.

Беручи до уваги те, що апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та задовольняє позов, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме, стягнути зі Сновського ліцею № 3 на користь ОСОБА_1 908 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 362 грн за розгляд справи апеляційним судом, а загалом 2 270 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачці витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представництво інтересів позивачки у суді першої інстанції здійснювала адвокат Хоминська О.С. на підставі договору про надання правової допомоги від 08 листопада 2021 року (а.с. 24-25) та ордеру серії СВ № 1023043 від 10 грудня 2021 року (а.с. 90).

За умовами укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Хоминською О.С. договору про надання правової допомоги адвокат зобов`язувався підготувати до суду позовну заяву про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та здійснювати представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції (п. 2.2 договору). Отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару, який обчислюється у фіксованому розмірі (п. 4.1, 4.2 договору).

Згідно з розрахунком оплати витрат за правову допомогу від 08 листопада 2021 року адвокат Хоминська О.С. і Примаченко І.М. погодили, що відповідно до п. 4.2 договору сума гонорару адвоката становить: складення позовної заяви 2 000 грн, здійснення представництва інтересів клієнта в суді першої інстанції 500 грн судодень (а.с. 26 зворот).

11 листопада 2021 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Хоминській О.С. за надані послуги згідно з договором про надання правової допомоги від 08 Листопада 2021 року 2 000 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 7 (а.а. 122).

У постановах від 18 червня 2019 року у справі № 922/3787/17 та від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Ураховуючи наявність у матеріалах справи документально підтверджених понесених позивачкою у суді першої інстанції витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 грн, апеляційний суд вважає можливим стягнути на користь позивачки саме сплачену нею суму.

Керуючись ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 255, ст. 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 20 січня 2022 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Сновського ліцею № 3 Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Сновської гімназії Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області від 08 листопада 2021 року № 103 про відсторонення ОСОБА_1 від виконання робіт.

Стягнути зі Сновського ліцею № 3 Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області (вул. Шкільна, 6, м. Сновськ, Чернігівська область, 15200, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 08 листопада 2021 року № 103 за період з 08 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року включно у сумі 81 368 (вісімдесят одну тисячу триста шістдесят вісім) грн 04 коп., з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Провадження у справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до Сновського ліцею № 3 Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області про зобов`язання допустити до роботи закрити.

Стягнути зі Сновського ліцею № 3 Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області (вул. Шкільна, 6, м. Сновськ, Чернігівська область, 15200, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції та 2 000 (дві тисячі) грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівської області повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1 362 (одну тисячу триста шістдесят дві) грн, який було сплачено відповідно до квитанції відділення «Чернігівське 41» АТ КБ «Приватбанк» № 0.0..1 від 21 лютого 2022 року за наступними реквізитами: отримувач ГУК у Чернігівській обл./м. Чернігові/22030101, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), р/р UA0025739, код класифікації доходів бюджету 22030101.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2023 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко