Справа №705/3957/21
2/705/534/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2023 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

секретаря судового засідання Прокопенко І.О.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Кецкало В.В. звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування зазначивши наступне.

З відповідачем по справі ОСОБА_2 позивач ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 17 липня 1994 року.

На час звернення до суду з цим позовом Уманським міськрайонним судом слухається цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розлучення.

Оскільки на цей час між сторонами, як подружжям, склалися неприязні стосунки, а фактичні шлюбні відносини припинилися, позивач змушена ставити питання про поділ спільного майна подружжя у судовому порядку, оскільки відповідач заперечує її права на нього.

За час спільного проживання сторонами, як подружжям, було придбано наступне спільне майно: земельна ділянка площею 1,1238 га, розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, яка була придбана шляхом укладення договору купівлі-продажу від 22 травня 2017 року; земельна ділянка площею 1,3 га, розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, яка була придбана шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 липня 2017 року; житловий будинок АДРЕСА_1 , який був придбаний подружжям у 2016 році у ОСОБА_5 ; земельна ділянка на якій розташований вказаний житловий будинок, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; автомобіль ВАЗ 21154, 2012 року випуску, який був придбаний подружжям у 2017 році за 4000,00 доларів США.

Титульним власником переліченого майна у правовстановлюючих документах зазначений лише відповідач ОСОБА_2 .

Будь-якої іншої домовленості, крім рівності часток щодо прав на спільне майно, у сторін ніколи не існувало, а шлюбних договорів вони не укладали, тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, придбане під час шлюбу майно, є їх спільною сумісною власністю.

Вважає, що у такому випадку передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне.

Просить суд ухвалити рішення, яким розділити між сторона спільне майно подруження наступним чином:

Визнати за ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_1 , право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,1238 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1290;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,3 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1296;

- 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:000:0166;

- 1/2 частину транспортного засобу автомобіля ВАЗ-21154, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN код: НОМЕР_3 , 2012 року випуску.

Визнати за ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_4 , право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,1238 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1290;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,3 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1296;

- 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:000:0166;

- 1/2 частину транспортного засобу автомобіля ВАЗ-21154, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN код: НОМЕР_3 , 2012 року випуску.

Відповідачем ОСОБА_2 на адресу суду було направлено відзив на позову заяву, у якому зазначає про те, що позовні вимоги визнає частково. Вказує, що з 17.07.1994 року по 03.11.2021 рік між ним та позивачем по справі був зареєстрований шлюб, у якому вони придбали дві земельні ділянки, розташовані в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, розміром 1,1238 га і 1,300 га та автомобіль ВАЗ-21154.

Що стосується житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій вона розташована, то це є його особистою приватною власністю, якою він користувався та володів до укладення шлюбу, що підтверджується випискою з погосподарської книги, виданою особисто позивачем, яка на той час була сільським головою Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області. На момент набуття ним права власності на вищевказане спірне майно існували певні вимоги законодавства, а саме документ, який посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна та виписка із погосподарської книги. На виконання такої умови, у лютому 2016 року він подав клопотання до Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, йому у власність. Після чого, рішенням Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області від 05.03.2016 року було затверджено проект землеустрою та передано йому у приватну власність вказану земельну ділянку.

Таким чином, враховуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,25 га, на якій він розташований, перейшли у його користування ще до 1992 року, але приватизація була оформлена під час шлюбу, а тому це майно не може бути визнано спірною сумісною власністю подружжя.

Щодо спірного транспортного засобу, то він вважає, що його вартість, яку вказує позивач є надмірною, безпідставною та не підтверджена жодним доказом. Крім того, зазначеним автомобілем користується лише він і саме він неодноразово проводив ремонт транспортного засобу за власні кошти. Тому, враховуючи зазначене, вважає, що він може сплатити позивачу половину вартості вказаного автомобіля, а саме 5 000,00 грн., оскільки реальна вартість цього автомобіля становить 10 000,00 грн.

Також звертає увагу суду, що 11.05.2022 він відправив на адресу представника позивача ОСОБА_1 пропозиції щодо вирішення вказаного спору мирним шляхом, визнавши право власності на спірне майно за їх дітьми: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Відповіді на вказану пропозицію він не отримав.

Вважає, що витрати на правничу допомогу, які позивач просить стягнути з нього є надто завищеними, у зв`язку з тим, що відсутні будь-які нормативні правові документи, які б підтвердили розрахунок вартості послуг адвоката.

У зв`язку з цим просить суд частково відмовити у задоволенні позову, а саме визнати за позивачем ОСОБА_4 та за ним право власності по 1/2 частині майна: земельної ділянки площею 1,1238 га, що розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області; земельної ділянки площею 1,3000 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, для ведення особистого селянського господарства.

Компенсувати позивачу ОСОБА_4 вартість 1/2 часини транспортного засобу автомобіля ВАЗ 21154, 2012 року у розмірі 5000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Представником позивача адвокатом Кецкало В.В. до суду направлено відповідь на відзив, у якому вказує, що доводи, які викладені відповідачем у відзиві, є непереконливими та такими, що мусять розцінюватися судом критично.

Вважає, що посиланням відповідача на те, що житловий будинок та земельна ділянка на якій він розташований, не можуть бути об`єктом спільної сумісної власності, оскільки воно перейшло в користування відповідача до 1992 року з подальшою його «приватизацією» під час перебування сторін у шлюбі, він намагається ввести суд в оману, оскільки будинок АДРЕСА_1 сторонами оплатно було придбано у ОСОБА_5 у 2016 році. Вона була його власником на підставі виписки із погосподарської книги, про що остання навіть написала відповідачу розписку. Тобто до 1992 року ні в користуванні, на у власності сторін, цей будинок не перебував, як про це зазначає відповідач у своєму відзиві.

Облік такого майна, у відповідності до вимог законодавства діючого на той час, здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад. Тобто, підтвердженням належності жилого будинку певній особі є запис у погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалося наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття об`єкта до експлуатації.

Тобто, до 2016 року ОСОБА_5 на підставі даних погосподарської книши була власником спірного будинку без проведення державної реєстрації права власності на нього. Після того, як сторони у справі викупили спірний будинок у попереднього власника, то відповідачу було видано довідку із погосподарської книги уже на його ім`я. Доводів того, що цей будинок до 2016 року спірний будинок рахувався за відповідачем, останнім не надано.

Після проведення державної реєстрації права власності на спірний будинок сторони набули його у спільну власність, а тому згідно положень нині діючого сімейного законодавства таке майно підлягає поділу.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власність, користуванні іншою особи, припиняється права власності та користування земельною ділянкою, на якій розташований такий об`єкт, а право власності чи користування переходить до тієї особи, яка набула право власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. Враховуючи вимоги ст. 120 ЗК України, позицію Верховного Суду України та вимоги ЦК України, у кожного з подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування житлового будинку.

Щодо компенсації половини вартості транспортного засобу, то зазначає, що співвласник має право на виділ у натурі зі спільного майна. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим співвласник, який бажає виділу, має право на одержання компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому, мають бути враховані інтереси усіх заінтересованих осіб. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок.

Заважаючи, що відповідачем свідомо та значно занижена вартість спірного транспортного засобу без внесення грошової суми, яка б відповідала дійсній вартості спірного транспортного засобу, сторона позивача не надає свою згоду на компенсацію її частки у спірному транспортному засобі.

У зв`язку із вищевикладеним, позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_2 до суду направлено заперечення на відповідь на відзив, у якому не погоджується із доводами представника позивача щодо недоведеності факту належності саме йому спірного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований.

Так, у відповідності до вимог Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Тобто станом на 15.04.1991 року право власності на спірний житловий будинок належало всім особам, що мешкали та були прописані у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Підтвердження належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалося наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим.

Таким чином, якби громадянка ОСОБА_8 була власником спірного будинку, то спочатку для проведення продажу нерухомого майна вона б мала, в порядку ст. 31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зареєструвати за собою право власності на будинок АДРЕСА_1 , а потім оформити нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу.

На його думку, позивач, будучи на той час головою Максимівської сільської ради особисто видавши та підписавши виписку із погосподарської книги по спірному будинку на його ім`я, фактично підтвердила, що ОСОБА_2 був членом домогосподарства, ще 15 квітня 1991 року та не втратив прав на частку в його майні, а доказів, що вона особисто брала участь працею чи коштами в господарстві не надала.

Вважає, що твердження позивача щодо купівлі у 2016 році будинку АДРЕСА_1 є неправомірними, оскільки до матеріалів справи не додано жодного підтвердження, а саме: ні договору купівлі-продажу, ні акту прийому-передачі майна, ні отримання продавцем коштів і тому спірний будинок та земельна ділянка під ним не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя.

Не погоджується із твердженням позивача про те, що вартість спірного транспортного засобу ним нібито спеціально занижена, оскільки на підтвердження того, що вказаний автомобіль ним було придбано за 10 000,00 грн. він надав копію договору купівлі-продажу транспортного засобу, а позивач, цілеспрямовано завищив вартість автомобіль, при цьому нічим не підтверджуючи зазначеного.

Щодо необхідності застосування компенсації за вартість автомобіля у вказаному випадку, якраз є врахування інтересів усіх заінтересованих осіб. Так, основним його доходом є прибуток з продажу вирощуваної сільськогосподарської продукції, у зв`язку з чим у нього є потреба у постійному використанні транспортного засобу, а позивач з 2018 року проживає та працює у Польщі, і навряд чи у неї потреба у користуванні цим автомобілем. Таку її позицію відповідач розцінює як помсту з боку позивача, за те, що він подав до суду позов про розлучення.

У зв`язку з цим просить суд позов задовольнити частково, врахувавши його позицію щодо можливого розподілу майна.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові. Пояснив, що його довіритель та відповідач по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, але у зв`язку із погіршенням між ними стосунків, на цей час вирішується питання щодо розірвання їх шлюбу. У період існування шлюбу сторонами у справі було нажито спільне майно, а саме: дві земельні ділянки, для ведення особистого селянського господарства, житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований та яка була виділена саме для обслуговування цього будинку, а також транспортний засіб. Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється розділити вказане майно позивач і була вимушена звернутися до суду з цим позовом. Ознайомившись із позицією відповідача викладену у відзиві на позовну заяву, запереченні на відповідь на відзив, а також пояснень наданих у судовому засіданні, вважає, що відповідачем нічим не підтверджено, що спірний житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований належав відповідачу до укладення шлюбу з позивачем, і тому нібито є його особистою власністю і, у зв`язку з цим не може бути поділений. Посилання відповідача на те, що станом на 1992 рік існував інший порядок реєстрації права власності, а також виписка із погосподарської книги, у якій вказано, що власником спірного будинку є саме ОСОБА_2 не підтверджують того факту, що зазначене майно належало йому до укладення шлюбу з позивачем у справі. Щодо нібито завищеної ними вартості спільного транспортного засобу, вважає, що навпаки, відповідачем занадто занижена така вартість, оскільки зрозуміло, що спірний транспортний засіб не може коштувати 10 000,00 гривень.

Враховуючи, що усе вказане позивачем у позові спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу, у відповідності до вимог чинного законодавства, кожен з подружжя має право на 1/2 частину такого майна, а відповідачем не доведено, що частина спірного майна є особистою власністю останнього, а також, що його довіритель не погоджується на компенсацію запропоновану відповідачем щодо спільного транспортного засобу, просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Не заперечує проти розподілу спільно нажитого у шлюбі з позивачем майна, а саме двох земельних ділянок. Щодо транспортного засобу, просить врахувати, що позивач проживає за кордоном, автомобілем не користується, а він за напрямком своєї професійної діяльності потребує мобільного руху, постійно використовує спірний транспортний засіб, сам же його ремонтує та обслуговує, у зв`язку з чим, має намір сплатити позивачу компенсацію, але при цьому просить врахувати реальну вартість цього автомобіля. Вважає, що 4000 доларів США такий автомобіль не коштує, з урахуванням того, що він був придбаний за 10 000 гривень, що підтверджується договором купівлі продажу. Крім того, житловий будинок та земельна ділянка на якій він розташований, є його особистою власністю, що підтверджується випискою із погосподарської книги, але право власності на це майно було зареєстровано у період шлюбу, оскільки на період набуття права власності на це майно така реєстрація не проводилася. У зв`язку із зазначеним, просить суд позов ОСОБА_4 до нього задовольнити частково.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки не все майно, на яке претендує позивач є спільною сумісною власністю подружжя. Так, житловий будинок по АДРЕСА_1 та виділена під цей будинок земельна ділянка є особистою власністю її довірителя, оскільки вказане майно було набуте до укладення шлюбу між сторонами у справі. В підтвердження вказаного відповідачем долучено до матеріалів справи виписку із погосподарської книги, у якій вказано, що єдиним користувачем вказаного будинковолодіння є її довіритель. У відповідності до вимог ЗК України, земельна ділянка на якій розташоване будинковолодіння автоматично передається у користування або власність користувача або власника будинку. Також погоджується із позицією її довірителя щодо транспортного засобу, який є річчю неподільною, перебуває у постійному користуванні відповідача, який здійснює обслуговування автомобіля, позивач транспортним засобом не користується, вказана останньою вартість автомобіля не відповідає дійсності і є занадто завищеною, що підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля, у якому вказана його реальна вартість. Враховуючи вищевказане, не заперечує проти часткового задоволення позову. Крім того, вважає, що наданий представником позивача розрахунок судових витрат не відповідає складності справи, а тому також просить зменшити заявлену позивачем суму таких витрат.

Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 17 липня 1994 року, актовий запис про шлюб № 14, після реєстрації шлюбу позивач по справі змінила дівоче прізвище на прізвище чоловіка ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого повторно Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Майно, яке позивач просить визнати спільним сумісним майном подружжя було придбано під час перебування сторін у шлюбі, але зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 28.07.2021 року за № 267881628, у відповідності до якої:

- житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер :01:000:0166, з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,25 га; право власності зареєстроване 22.03.2016 року на підставі виписки із погосподарської книги, серія та номер: 47, виданий 14.03.2016 виконавчим комітетом Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області;

- земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0166, з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,25 га; розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; право власності зареєстровано 15.03.2016 року;

- земельна ділянка кадастровий номер :02:000:1290 площею 1,1238 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначена для ведення особистого селянського господарства, право власності зареєстроване 22.05.2017 року;

- земельна ділянка кадастровий номер :02:000:1296, площею 1,3 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, право власності зареєстровано 14.07.2017;

а також витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, сформованого 29.07.2021 року, згідно якого ОСОБА_2 є власником транспортного засобу ВАЗ 21154, 2012 року випуску, датою державної реєстрації за особою вказано 13.06.2013 року.

Зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку статті 70 СК України.

До суду не було надано належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,25 га виділена для обслуговування вказаного житлового будинку належать одному із подружжя особисто. Суд не може взяти до уваги докази надані відповідачем на підтвердження протилежного, а саме виписку з погосподарської книги від 14.03.2016 року за № 47 та витяг з рішення Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області від 05.03.2016 року за № 5-4/VІІ про затвердження проекту землеустрою, оскільки інформація викладена у цих документах лише підтверджує те, що право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем у 2016 році, тобто у період коли сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, а отже, з урахуванням приписів сімейного та цивільного законодавства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Щодо компенсації за транспортний засіб, що запропонована відповідачем, суд враховує вимоги ст. 71 СК України, а також позицію позивача та її представника, які категорично не погоджуються із отриманням компенсації за транспортний засіб.

Сутність поділу спільного майна подружжя полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до вимог ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У відповідності до п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно положень ст.ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди, до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За встановлених обставин суд, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, дотримуючись завдання цивільного судочинства, яким є зокрема справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя та враховуючи дійсну вартість на час розгляду справи спільно нажитого майна, що підлягає поділу, в даному випадку приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення і вважає за можливе визнати за кожним із подружжя право власності по 1/2 частині двох земельних ділянок, розташованих в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначених для ведення особистого селянського господарства, житлового будинку АДРЕСА_1 , та як, наслідок земельної ділянки за вказаною адресою, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, та транспортного засобу автомобіля ВАЗ 21154, 2012 року випуску, що на думку суду не буде порушувати права другого з подружжя.

Вирішуючи питання про розподіл судових втрат, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат, що підтверджується квитанцією № 3 від 09.09.2021 про сплату судового збору у сумі 2745,30, та витрат на правову допомогу у розмірі 13500,00 грн., що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 26.078.2021 року, актом виконаних робіт від 11.10.2021 року, розрахунком суми судових витрат та квитанцією про сплату 13500,00 грн. від 09.09.2021. Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 70, 71 СК України, ст. 120 ЗК України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 364, 368, 369, 372, 377 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_1 , право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,1238 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1290;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,3 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1296;

- 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:000:0166;

- 1/2 частину транспортного засобу автомобіля ВАЗ-21154, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN код: НОМЕР_3 , 2012 року випуску.

Визнати за ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_4 , право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,1238 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1290;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,3 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1296;

- 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:000:0166;

- 1/2 частину транспортного засобу автомобіля ВАЗ-21154, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN код: НОМЕР_3 , 2012 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_1 , судові витрати: 2745 (дві тисячі сімсот сорок п`ять) гривень 30 копійок сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 31.03.2023 року.

Суддя: Р. В. Піньковський